Nils Ole Hagen

" Misforståelsene i 1905"
Norsk og svensk arbeiderbevegelses samarbeid
i unionskonflikten i 1905.

               Hovedoppgave i historie våren 2002
Avdeling for Historie 
Universitetet i Oslo

”Misforståelsene i 1905”, Olav Kringen karakteristikk av deler av unionssamarbeidet i brev til Christoffer Hornsrud 1935. 

Forord 
                             
Takk til veileder Øystein Sørensen, han  har gitt gode faglige råd og rettledet i selve skriveprosessen. Jeg  har også fått gode råd av Einar Terjesen ved Arbeiderbevegelsens Arkiv. Underveis i arbeidet har jeg diskutert mye med Anders Thunberg. Han var tidligere korespondent for Sveriges Radio i Oslo, nå mer frilanse historiker. Han skriver en bok om et beslektet tema. Det har vært hyggelig å diskutere svensknorske historiske spørsmål med han. Jeg vil også takke min kenyanske venn  Luke Odiemo som  har gitt meg  velkommen støtte og gode  råd under skrivingen  av hovedoppgaven. Takk også for  råd og støtte fra studiekamerater, Håvar Brendryen,  Atle Johansen og Kjartan Barslev Larsen. 

Oslo, april 2002

Nils Ole Hagen

Innledning	1
Tema- Arbeiderpartienes  forhold til unionskonflikten i 1905	1
Bakgrunn	1
Avgrensning	2
Problemstillinger	3
Kilder	4
Problemer knyttet til utvalget av kilder	4
Arbeiderbevegelsens forhold til det nasjonale	6
Historikken i unionsdebatten	9
Hjalmar Branting	10
Olav Kringen	11
Disposisjon	11
Litteratur	12
Kapittel 1. Etableringen av en unionspolitikk i 1905 hos de svenske sosialdemokratene.	15
Etableringen av en sosialdemokratisk forståelse av unionskonflikten før partikongressen.	16
Ny Tids perspektiv på unionen før landsmøte	18
Den svenske partikongressen i februar	19
Prinsippdebatten i unionsspørsmålet	26
Konklusjon	34
Kapittel 2:Forståelsen av unionskonflikten  satt under press i svenske Ny Tid.	36
Norske Social-Demokraten	37
Ny Tid	38
Svenske Social-Demokraten	41
Norske Social-Demokraten	41
Mindre bastant i svenske Ny Tid	44
Ny tid tar selvkritikk	46
Konklusjon	47
Kapittel 3. Olav Kringens unionspolitikk på våren fram til 7.juni. - Unionspolitikken preges av dialog med svenske  sosialdemokratiske aviser.	49
Diskusjonen rundt kronprinsens forhandlingsforslag i April.	50
I de svenske sosialdemokratiske avisene:	51
Kampen for demokrati i Sverige knyttes sammen med unionstriden	51
Tråden blir tatt opp av de norske sosialdemokratene	52
Kringen erklærer seg som unionsvenn	53
Demokratikampen tilspisser seg i Sverige samtidig med unionskonflikten.	54
I mai feiringen, unionskonflikten og demokratikonflikten på dagsorden	55
Responsen etter avslaget i riksdagen på konsulatsaken, troen på at republikk vil bli resultatet.	57
Kringens utspill gjengitt i svenske Social-Demokraten	58
Olav Kringen framhever klassekampdimensjonen ved unionskonflikten.	59
Et nytt kongedømme i Norge er uaktuelt.	59
Konklusjon:	61
Kapittel 4. Konflikten i august om Stortingets forhandlingsforslag.	63
Uenigheten i august mellom redaksjonen i norske Social-Demokraten og Hjalmar Branting	63
Bakgrunnen for konflikten i august	64
Bråket rundt stortingets forhandlingsforslag	66
Svenske Socialdemokratens reaksjon	66
Var uenigheten i perioden til  Hornsrud og Tokerud utrykk for en høyredreining?	68
Debatten i august da svenskenes forhandlingsforslag lå klart	69
Etter folkeavstemningen, republikken på dagsorden	71
Hornsrud og Tokeruds holdning til kravet om sløyfing av  grensefestningene.	71
Konklusjon	72
Kapittel 5. Konflikten i september og oktober om Karlstadoverenskomsten	75
Debatten om Karlstadoverenskomsten  hos norske sosialdemokrater	76
Vedtakelse av Karlstadoverenskomsten -Sentralstyret var splittet	77
Eriksen kom på banen	78
Debatten i norske Social-Demokraten fortsatte, med innlegg fra begge sider	78
Innlegg fra representanter for fagbevegelsen	81
Folkemøtene	81
Kringen kommenterte møtet i Arbeidersamfundet	82
Jeppesen rettet kritikk mot Gjøsteen	82
Debatten på svensk side:	83
Brantings svar på debatten innad i DNA	83
Svar fra Olav Kringen	83
Brantings oppsummering av konflikten	85
Branting fortsatte oppklaringen med ny artikkel den 7 oktober	86
Konklusjon	89
Kapittel 6. Oktober og november, refleksjoner innad i miljøene om samarbeidet i 1905.	91
Uoffisielt beklagelsesbrev fra DNAs sentralstyre til Hjalmar Branting.	92
Det svenske partiets oppsummering av samarbeidet:  Dessillusjon  og skuffelse.	95
Kommentarene til unionskonfliktene  på SAPs sentralstyremøte	97
De svenske sosialdemokratenes aviskommentarer til kongevalget i Norge	100
Svenske Ny Tid	101
Konklusjon	102
Konklusjon	104
Kilder og litteratur	110
Aviser og tidsskrifter	110
Litteraturliste	112

Innledning
Tema- Arbeiderpartienes  forhold til unionskonflikten i 1905

Denne oppgaven er et studie av det norske og svenske arbeiderpartiets samarbeid og holdninger i unionskonflikten i 1905. Oppgaven vil ikke ta for seg arbeiderbevegelsens handlinger og holdninger i vid forstand, regionalt og lokalt. Jeg vil velge å fokusere på ledelsens vurderinger i Norge og Sverige, og på samarbeidets betydning for utvikling av holdninger til unionskonflikten over tid i disse miljøene. Det vil være sentralt å se på samarbeidet ut fra avisdebatten  i hovedorganene. Dermed vil redaktørenes holdninger få mye plass i undersøkelsen.  Når det er sagt, jeg vil forsøke å kartlegge holdninger i videre forstand enn akkurat rundt redaksjonsmiljøene. Der det er mulig, vil jeg bringe inn andre kilder enn avisene for å forstå holdninger til unionskonflikten innenfor arbeiderbevegelsen. Der avisene gir et inntrykk av debatter og holdninger innenfor miljøene vil jeg trekke inn det. 
          I oppgaven vil jeg gjengi hovedlinjen i arbeiderpartienes unionspolitiske samarbeid i 1905. Jeg vil vise hva slags begrunnelse som ble lagt til grunn for å engasjere seg for unionskonflikten. Her vil det være på sin plass å peke på likheter og forskjeller i hvordan sosialdemokratene i unionslandene forsto unionskonflikten. Deretter vil jeg vise hvordan denne forståelsen av unionskonflikten preget samarbeidet dem i mellom utover i 1905 konflikten. Jeg vil i den forbindelse vise hvordan hendelser utenfra og innenfor miljøene påvirket denne forståelsen og dermed også samarbeidet. Undersøkelsen er mye en komparativ undersøkelse av hva holdninger i det norske miljøet fikk å si for det svenske miljøets holdinger og omvendt. Det dreier seg ikke så mye om ren sammenligning av hva som skilte i handlinger og synspunkter. Jeg er først og fremst opptatt av hva kontakten hadde å si for vedlikehold og utvikling av synet på unionskonflikten hos samarbeidspartnerne.
Bakgrunn         
Unionskonflikten hadde vært et kontinuerlig problem i norsk og svenske politikk fra begynnelsen av 1890 tallet. Oppmerksomheten rundt spørsmålet var særlig stor i Norge. Konflikten hadde handlet om konsulatsaken. Egentlig ønsket norske myndigheter å opprette et selvstendig utenriksvesen. Dette kravet ble for radikalt. Man begrenset seg derfor til et krav om eget norsk konsulatvesen. Norske myndigheter hadde fremmet lovforslag om norsk konsulatvesen overfor svenske myndigheter flere ganger på 1890 tallet. Den svenske kongemakten, som hadde sanksjonsrett i lovsaker, hadde satt seg i mot dette gang på gang. Rent konkret handlet konflikten om konsulatsaken, egentlig dreide den seg som Norges plass i unionen. For den siden av norsk politikk som førte unionskonflikten ble unionen med den felles svensk norske kongen et symbol for at Norge ikke kunne oppfattes som et selvstendig rike. Konsulatsaken var i første omgang en strid for å hevde Norges selvstendighet innenfor unionen. Det lå i kortene at denne striden også godt kunne føre til en avvikling av unionen og en uavhengig norsk stat. I 1905 ble konflikten om konsulatsaken satt på spissen av den norske statsmakten. Det førte til en oppløsning av unionen.  
       Fra litteraturen om arbeiderbevegelsen er det kjent at arbeiderpartiene i unionslandene samarbeidet om unionskonflikten dette året. Dette samarbeidet startet ved at norske sosialdemokrater møtte på det svenske partiets kongress i februar 1905. De ytret der et ønske om støtte fra den svenske arbeiderpartiet til norsk side i unionskonflikten. De fikk denne støtten. Formålet med samarbeidet var å hjelpe de norske sosialdemokratene med å få løst unionsproblematikken. De svenske sosialdemokratene ville også gjøre sitt til å forhindre krig, hvis det skulle komme til en spent situasjon i unionskonflikten. Dialogen i samarbeidet foregikk ved at de sosialdemokratiske lederne i unionslandene gjensidig leste hverandres aviser og fortolket unionskonflikten i sine egne aviser. Det foregikk også en viss grad av personlig kontakt. Norske arbeiderpartifolk deltok som sagt på det svenske arbeiderpartiets kongress i februar. De utvekslet også talere på først mai og ved noen andre arbeidermøter. I tillegg reiste Olav Kringen, redaktøren for norske Social-Demokraten, til Stockholm noen ganger på våren og sommeren 1905. 

Avgrensning 
Undersøkelsen tar som sagt ikke sikte på  en sammenligning av  konkrete handlinger og aktivitetene i forbindelse med samarbeidet. Jeg vil ikke studere arbeiderbevegelsen  virksomhet i 1905 ved å gi en oversikt over  handlinger og aktiviteter lokalt og sentralt når det gjelder å arrangere demonstrasjoner, eller forsøke å måle andelen av avisinnlegg og debatter i avisene. Hensikten med undersøkelsen er heller ikke å finne ut om eller i hvilken grad arbeiderbevegelsen fikk noen  politisk innvirkning på selve unionsoppløsningsprosessen. 
         Ut fra tallet på representanter i parlamentene og  antallet medlemmer, kan vi regne med at de spilte en relativt liten praktisk politisk rolle. I 1905 hadde Arbeiderpartiet i Norge omkring 17000 medlemmer.Arbeiderpartiet i Sverige var  i 1905 på omkring 67 000 medlemmer. Dette medlemstallet sto i forhold til en norsk befolkning på noe over 2,2 millioner og en svensk på  noe i overkant av 5 millioner. Ved valget i 1903 fikk arbeiderpartiet inn 4 representanter i Stortinget. I Riksdagen satt det fra 1903,  4 sosialdemokratiske representanter. Ved valget på høsten 1905 ble antallet økt med 9 representanter.  Oppgaven vil heller ikke omhandle innsatsen  til den svenske arbeiderbevegelsen på sommeren når det gjelder  demonstrasjoner og arbeidermøter til fordel for norsk side i unionskonflikten. 

Oppmerksomheten vil være rettet mot hvordan tenkemåten i det sosialdemokratiske miljøet preget samarbeidet til ledelsen. Det var ingen selvfølge at en bevegelse som bygde på en internasjonalistisk ideologi skulle ta stilling til unionskonflikten. I tillegg kom det en annen faktor inn. Tradisjonen for nasjonalisme var ganske forskjellig i Norge og Sverige. Det norske arbeiderpartiet inngikk i en venstreside som la vekt på nasjonalisme. Det svenske arbeiderpartiet samarbeidet med en liberal venstreside i Sverige som ikke vektla nasjonalisme i sitt program.  Man må regne med at denne faktoren også spilte en rolle. Jeg vil gå mer inn på bakgrunnen til arbeiderbevegelsen i unionslandene nærmere, men først er det på sin plass å skissere noen problemstillinger. 

Problemstillinger 
Det svenske og det norske arbeiderpartiet valgte å støtte norsk side i unionskonflikten dette året. Det vil være interessant å finne ut hva samarbeidet tok utgangspunkt i. Disse problemstillingene vil være utgangspunktet for studiet:

På hvilken måte hadde partene bruk for hverandre? Hadde de svenske sosialdemokratene nytte av samarbeidet om unionskonflikten. Tilsvarende, hadde norske sosialdemokrater nytte av unionssamarbeidet med svenske sosialdemokrater? Fantes det uenighet rundt dette? Hvilke fraksjoner eller forskjellige synspunkt kan vi finne innenfor miljøene når det gjelder holdninger til samarbeidet? Hvordan virket utviklingen av unionskonflikten inn på dette forholdet? Hvilken betydning fikk handlinger på norsk side for svenske sosialdemokrater og omvendt? 

Kilder 
Jeg har gått gjennom arkivene til de sentrale lederne i Arbeiderpartiet i Norge på Arbeiderbevegelsens Arkiv i Oslo. Det har ikke vært mulig å finne dagboknotater eller brev som kan belyse situasjonen i 1905 bortsett fra i Olav Kringens arkiv. Her dreier det seg om noen brev som Kringen skrev på 1930 tallet. Jeg har benyttet disse kildene i noen grad, men i og med at de er skrevet så lang tid etter 1905 har de ingen sentral plass i drøftingen. Uttrykte kilder fra ledelsen til arbeiderpartiet, brev og møteprotokoller, ble borte under okkupasjonsårene.  Av den grunn er man nødt til å vektlegge aviser og trykte kilder skal man få noe inntrykk av situasjonen. Av trykte kilder har jeg brukt DNAs beretninger for årene 1904, 1905 sammen med noen andre trykte kilder over landsmøtene og resolusjonene knyttet til landsmøtene 
Når det gjelder kilder til den svenske arbeiderbevegelsen har jeg gått gjennom møteprotokollen  til sentralstyre og brevprotokollen til partistyret i Arbetarrrörelsens arkiv i Stockholm. Jeg har også samme sted gått gjennom personarkivene til Hjalmar Branting og de andre i det svenske partiets sentralstyre. Branting førte ikke dagbøker, og det er også sparsomt med relevante kilder i brevmaterialet. Hos de andre innen  ledelsen har jeg heller ikke funnet brev eller dagbøker hvor det kommer fram refleksjoner og tanker rundt unionskonflikten i 1905. Møteprotokollene til sentralstyre og landstyre gir noen steder et innblikk i diskusjonen rundt samarbeidet. Disse kildene er benyttet i oppgaven. Også for det svenske partiet er avisdebatten den mest sentrale kilden.  

Problemer knyttet til utvalget av kilder
Jeg har valgt å bruke de to viktigste sosialdemokratiske avisene i Norge og Sverige som hovedkilde for undersøkelsen. I begge land het  hovedorganet til sosialistene, Social-Demokraten. Disse avisene fungerte som talerør for sine partier. Redaktøren i svenske Social-Demokraten var partileder i Sverige. Redaktøren i norske Social-Demokraten var ikke partileder. Han  var imidlertid valgt inn av Arbeiderpartiets landsmøte som en del av partiets ledelse. Et studie av avisenes holdninger vil nødvendigvis føre til at disse redaktørenes vurderinger vil få stor plass i undersøkelsen. Ved å velge en slik strategi  ligger det en fare for å bli sittende igjen med et skjevt og ensidig inntrykk av tendensen i partiene dette året. I og med at vekten vil ligge på studiet av redaksjonsmiljøene må man holde mulighetene åpne for at resultatet ikke vil være helt representativt. Jeg tror likevel at undersøkelsen kan si noe generelt om tendensen innenfor ledelsen av miljøet på denne tiden. Dette er begrunnet i at avisenes redaksjoner og redaktørene tross alt representerte ledelsen i sine lands partier. Det er uproblematisk å fastslå at Hjalmar Branting var en sentral person innenfor svensk arbeiderbevegelse. Hva med den mer ukjente Olav Kringen? Var han en sentral leder i norsk arbeiderbevegelse på denne tiden? Kan en vektlegging av hans rolle forsvares når man skal vurdere DNAs rolle i 1905?  Jeg vil mene det. Mye av grunnen til at Kringen er såpass ukjent er antakeligvis at han forsvant ut av partiets ledelse i 1906. Hans tid i ledelsen av partiet ble bare tre år. I oversiktslitteraturen om arbeiderbevegelsen  blir oppmerksomheten rettet mot andre personer enn Olav Kringen. Dette har sin naturlige årsaker.  Ledere som satt i flere perioder, og som preget arbeiderbevegelsen i en årrekke, vil i det store bilde være viktigere. Personer som bare satt en kort periode vil bli utelatt når man skal skrive en arbeiderpartihistorie som trekker opp de lange linjene  i partiets historie. Dette betyr ikke at Kringen ikke var viktig i 1905. Kringen var valgt inn som en del av partiets ledelse sammen med Christoffer Hornsrud i 1903. De ble begge gjenvalgt i 1904,  som Hornsrud satt også Kringen i sentralstyret. I brevene til Meyer og Hornsrud på 30 tallet kommer det også fram at Hornsrud og Kringen sto i forbindelse med hverandre. Partilederen og redaktøren konfererte tydeligvis over hva som skulle være den politiske linjen til partiet. Redaktøren og partiformannen utgjorde den heltidsansatte delen av partiledelsen. I en tid før gjennombruddet for telefon, radio eller andre medier for kommunikasjon spilte avisene en sentral rolle. Stillingen som redaktør i arbeiderbevegelsens hovedorgan var viktig. Det å bruke avisene som hovedkilde for å begripe tendensen i partiet  kan også forsvares ut fra en annen begrunnelse. De sosialdemokratiske avisene var til en viss grad åpne forum for debatt og diskusjon. Eventuelle motstandere av  redaksjonens politiske linje kunne sette debattinnlegg og artikler på trykk. I tillegg satte avisene av og til på trykk utdrag fra andre svenske eller norske sosialdemokratiske aviser. Dette gir et visst inntrykk av holdningene i disse andre regionale og lokale sosialdemokratiske avisene. Gjennom å studere hovedavisene kan man derfor til en viss grad fange opp andre holdninger enn de Branting og Kringen sto for.  Man må her legge inn et forbehold om at redaktørene  i perioder kan ha latt være å trykke innlegg som brøt for mye med deres egen kurs.  Jeg har også lest den neste største sosialdemokratiske avisen i Sverige, Ny Tid. Noen steder i undersøkelsen har jeg trukket inn denne avisen i de tilfeller der den avviker fra Branting og Kringens unionspolitiske linje. På denne måten blir skjevheten i utvalget av kilder noe oppveid. 

Arbeiderbevegelsens forhold til det nasjonale
Øyvind Østerud peker i en bok på noen grunnleggende trekk når det gjelder sosialisters forhold til nasjonalisme. For denne undersøkelsen sin del er det interessant å se på hva han sier om sosialdemokratene i perioden 1889 til 1914. De norske og svenske sosialdemokratene var en del av denne tiden og dette miljøet.  
         Klassekamptankegangen hos sosialdemokratene satte den internasjonalistiske fellesskapstanken over alle andre hensyn. Arbeiderklassen hadde egentlig ikke noe fedreland, fedrelandet var det globale fellesskapet med de andre arbeidere. Den sentrale konflikten for arbeideklassen var klassekampen med overklassen og andre bedre stilte lag. Nasjonal tilhørighet måtte ut fra en slik tenkemåte spille en mer sekundær rolle. 
 Øyvind Østerud trekker ut hovedinnholdet av marxistenes forhold til nasjonalisme på følgende måte: 
Målt med den proletariske internasjonalismens ideelle mål, var nasjonalismen enten et borgerlig fenomen eller en form for irrasjonell overtro; enten en motstander i klassekampen eller en avledning fra den. I et mer pragmatisk perspektiv var nasjonalismen snarere et virkemiddel eller et redskap som kunne tjene ulike formål- progressive så vel som reaksjonære. Den revolusjonære kampen skulle gi redskapet retning og tyngde, men måtte overskride nasjonalismens egen horisont. 

Han går i gjennom hovedlinjen i sosialdemokratenes forhold til nasjonalisme i perioden fra  Karl Max fram til utbruddet av førsteverdenskrig. Han mener linjen i sosialdemokratenes holdning til nasjonalisme er ganske klar. Marx og Engels støttet nasjonale bevegelser bare i de tilfeller der de kunne virke progressivt på samfunnsutviklingen. Det var riktig å støtte en nasjonal sak i  tilfeller der nasjonale bevegelse kunne føre til demokratisering og tilsidesetting av føydale maktstrukturer. Marx og Engels støttet for eksempel nasjonalistbevegelsen i Tyskland.  
         Det ble argumentert med at denne bevegelsen var progressiv fordi det ville føre til en demokratisering av landet. Man ville forlate de siste restene av føydalistiske samfunnsstrukturer og bevege seg i retning av å bli en mer moderne kapitalistisk stat. Dette stadiet måtte et samfunn gjennom for å utvikle seg videre mot sosialisme. Denne nasjonalistiske bevegelsen var derfor nyttig, når man så på samfunnsutviklingen i et langt perspektiv. Østerud mener en slik formålsrasjonell begrunnelse var gjennomgående i de tilfeller hvor sosialdemokratene ga støtte  til nasjonale saker fram til første verdenskrig
             
Østeruds gir altså en beskrivelse av hva som var politisk korrekt når man diskuterte spørsmål om nasjonalisme i det sosialdemokratiske miljøet i denne perioden. Kan Østeruds beskrivelse fungere som utgangspunkt for å begripe sider ved unionsdebatten  hos sosialistene i unionslandene 1905? Jeg vil i denne undersøkelsen undersøke om en slik tenkemåte spilte en rolle   også i det svensk norske miljøet. Jeg vil argumentere for at man finner spor av denne tenkemåten i hvordan  sentrale sosialdemokrater forholdt seg til unionskonflikten. Det er ikke dermed sagt  at jeg regner med å finne at denne  tenkemåten rundt nasjonalisme var like viktig for alle aktører.  
           Østerud sier i sin definisjon at dette var rettledene  prinsipper for sosialdemokratene i det nasjonale spørsmål, men han legger også til at dette var de ideelle målene.  Innenfor en arbeiderbevegelse vil det være aktører som er mindre ideologisk ortodokse enn andre. I det norske Arbeiderpartiet fantes det flere aktører som ikke nødvendigvis var "fullblods sosialister". Ut fra Edvard Bulls beskrivelse av grunnleggerne på 90 tallet virker det som det var en nokså løs tilknytning til den sosialistiske ideologien hos noen av aktørene. Han tegner portretter av flere av de sentrale lederne i Arbeiderpartiet. Noen av lederne slik som Oscar Nissen og Alfred Eriksen, manglet kanskje en gjennomtenkt sosialistisk ideologi. Eriksen var opprinnelig radikal venstremann. Hovedgrunnen til at disse lederne hadde søkt seg til bevegelsen var et helhjertet ønske om å rette på de sosiale forskjellene i samfunnet. Ideologisk sett var det muligvis ikke så stor forskjell mellom disse lederne og den  sosialliberale delen av Venstre. I den forbindelse må man ta i betraktning at Arbeiderpartiets stortingsgruppe bare besto av såkalte Nord-Norge sosialister. Ved valget i 1903 hadde partiet vunnet en overraskende seier i Nord-Norge. Eriksen var en samlende figur i dette miljøet. I undersøkelsen vil jeg også regne med at disse aktørene satte sitt preg på debatten. Jeg vil være åpen for at de forhold seg til konflikten ut fra en logikk som var annerledes enn den som syns å være typisk blant sosialdemokrater.

Man må også være åpen for at den generelle samfunnsmessige bakgrunnen i Norge og Sverige kan ha hatt sin innvirkning på samarbeidet.
Arbeiderpartiene eksisterte ikke i et tomrom, men var en del av en historisk og politisk kontekst. Jeg vil peke på at den idemessige tilhørigheten til den norske venstretradisjonen spilte en viss rolle for noen norske aktører. På svensk side var det også faktorer som fikk innflytelse på engasjementet.  
             Den politiske konteksten var forskjellig i Norge og Sverige. Sverige var en av de eldste nasjonalstatene i Europa. Nasjonalismen var knyttet til høyresiden i svensk politikk. Den spilte der en rolle som argumentasjon for å legitimere adelen og kongemaktens posisjoner i Sverige. Venstresiden i Sverige besto av de liberale sammen med sosialdemokratene. Det var lite aktuelt for denne parten å drive med nasjonal argumentasjon. De arbeidet for å reformere en allerede konsolidert nasjonalstat ut fra en målsetning om utvikling av samfunnet i demokratisk retning. I tillegg var venstresiden i Sverige generelt sett unionsvennlig.      
          I Norge var utviklingen av demokratiet og striden for nasjonalt selvstyre innenfor unionen knyttet sammen som samme sak. Venstresiden besto av et bredt sammensatt Venstreparti som spilte på nasjonal argumentasjon samtidig som de var pådrivere for demokratiske reformer. Det var naturlig å samarbeide med denne delen av norsk politikk for Arbeiderpartiet. Den sosialdemokratiske bevegelsen i Norge var derfor knyttet opp mot en nasjonal venstreside. Her må det imidlertid legges til noe. Forholdet til Venstre var litt paradoksalt. Til tross for at man finner likheter mellom disse partiene på venstresiden, var forholdet også preget av konkurranse. Man finner samarbeid med Venstre blant annet om stemmerettsaken og unionssaken på 1890 tallet. Det er også enkelt å se verdimessige likheter og personlige forbindelser. Likevel, Lange beskriver grunnleggingsårene til Arbeiderpartiet mye som en avgrensingskampanje overfor partiet Venstre. Arbeiderpartiet måtte vise hva det var som gjorde de til et alternativ til de borgelige partiene. Det var nødvendig ut fra en idealistisk begrunnelse, man ville ta vare på det sosialistiske verdigrunnlaget. Rent maktpolitisk var det også helt nødvendig. Man ønsket å bygge seg opp et politisk alternativ. Da var det viktig å vise hva det var som gjorde partiet annerledes. Deler av partiet Venstre og utbryteren Arbeiderdemokratene var til dels preget av sosialpolitiske verdier. Arbeiderpartiet var nødt til å avgrense seg i forhold til dette. Både Lange, Meyer og Terjesen trekker inn betydningen av avgrensingen til Venstre.  I oppgavens drøfting vil jeg ta med i betraktning  partiets, litt komplekse, forhold til den norske venstresiden. Jeg vil forsøke å skille de forskjellige aktørene fra hverandre. For noen var det klare forbindelser til den nasjonale venstresiden. Hos andre var denne forbindelsen  mindre klar, blant annet fordi de vektla avgrensingsproblematikken. 
 
På 1903 landsmøtet ble Hornsrud valgt som leder i Arbeiderpartiet. Kringen ble valgt som redaktør. Denne ledelsen blir av og til omtalt som et mer opportunistisk regime i forhold til det forutgående med Christian Holtermann Knudsen og Carl Jeppesen.  Det er en tendens i arbeiderpartilitteraturen til å regne Hornsruds ledelse av partiet  som mer opportunistisk i forhold til den forutgående. Den forutgående med Christian Holtermann Knudsen og Carl Jeppesen blir regnet som mer konsekvent sosialistisk. Andre, som Lange og Bjørnson markerer ikke et slikt skille. De forklarer skifte i ledelsen med at det først og fremst var grunnet i personlige motsetninger. Einar Terjesen fokuserer heller ikke på Hornsrud som en representant for en høyrefløy i sin artikkel i Norsk Biografisk Leksikon Det vil bære for langt å komme inn på denne debatten i sin helhet. Det finnes altså litt ulike syn på dette hos historikere. Utover i drøftingen vil jeg være bevisst disse forskjellige synspunktene, der det er aktuelt å vurdere Hornsrud og Knudsens ståsted.
 
Historikken i unionsdebatten
Det norske Arbeiderparti hadde tidlig på 90 tallet latt være å ta stilling til unionskonflikten. De mente i denne perioden at dette ikke var noe arbeiderspørsmål. Fra 1892, 93 skjedde det en endring i denne holdningen. Fra da av tok partiet til orde for å løse unionskonflikten. Grovt sett ser det ut til å ha vært tre hovedposisjoner i det norske Arbeiderparti. For det første en politisk ortodoks fløy som ut fra den internasjonalistiske holdningen mente at dette ikke var noe arbeiderspørsmål. For det andre en gruppe i partiet som hadde en nasjonal begrunnelse for å ønske et engasjement i saken. For det tredje var det en pragmatisk gruppe i partiet. De delte de ortodokse sosialistenes syn på unionskonflikten, men ville ha den ut av verden fordi den tok opp for mye plass i samfunnsdebatten. Arbeiderpartiet gikk fra 1893 inn for å løse unionsspørsmålet. Det virker  som om det var en allianse mellom den nasjonale og den pragmatiske fløyen som fikk dette vedtaket i gjennom. Holtermann Knudsen og Carl Jeppesen kan stå som representanter for den pragmatiske fløyen. De argumenterte for å få saken ut av verden av hensynet til løsning av det sosiale spørsmål. Året før hadde de forsøkt å få partiet med på et vedtak om unionsoppløsning. Dette hadde da blitt stemt ned takket være argumentene til det ortodokse sosialistmiljøet i Bergen. I 1893 ble kravet tonet ned til å bare gjelde et vedtak om å medvirke til å løse unionskonflikten. Da gikk altså saken i gjennom. Den pragmatiske fløyen fikk støtte av den gruppen som hadde nasjonale motiver for å engasjere seg i unionskonflikten. Ole Georg Gjøsteen og Oscar Nissen kan var talsmenn for en slik holdning. Flere ganger på 90 tallet argumenterte de for at Arbeiderpartiet burde bli mer nasjonalt.  
           Historikken i det svenske arbeiderpartiets forhold til unionskonflikten viser at det ikke var noen stor begeistring for å engasjere seg i konflikten. I debattene om dette spørsmålet kom det fram holdninger som lignet på de som også hadde vært framme i det norske partiet. Med bakgrunn i klassekamptankegangen mente mange at unionskonflikten ikke var noe arbeiderspørsmål. Branting var gjennomgående den store talsmannen for et engasjement i unionskonflikten. Han greide å få med seg sitt parti på en støtte til norsk side i unionskonflikten på 90 tallet. Den gang skapte han dette engasjementet ved å peke på demokratitematikken ved unionskonflikten. Det svenske arbeiderpartiet store sak var gjennomføringen av demokratiet i Sverige. Branting pekte på at en støtte til norsk side i unionskonflikten var en del av samme sak. Unionskonflikten dreide seg i bunn og grunn om nordmennenes rett til selvstyre og til å utvikle demokratiet mente Branting. 
Hjalmar Branting 
Branting var den viktigste lederen innen svensk arbeiderbevegelse i 1905. Han var partileder og rikdagsmann for sosialdemokratene i tillegg til å være redaktør i Social-Demokraten. Han engasjerte seg tidlig i unionskonflikten. Branting var en visjonær sosialdemokrat med stor tro på en evolusjonistisk samfunnsutvikling i retning sosialisme. Han mente at disse målene kunne nås via demokratiets gjennombrudd og det faglige arbeidet. Branting var en pådriver for gjennomføring av demokratiet i Sverige. Han hadde på slutten av 1890 tallet kommet opp i en ideologisk strid med Axel Danielsson. Branting var på dette tidspunktet ikke villig til å utvikle seg så langt i revisjonistisk retning som Danielsson. Både i unionskonfliktene i 1895 og i 1905 spilte han en rolle i å agitere mot alle tegn til krigtrussel fra svensk side. I 1905 var han pådriver for å organisere fredsdemonstrasjoner i Sverige. Han var en sentral person i svensk arbeiderbevegelse frem til sin død i 1925. Branting fikk oppleve arbeiderbevegelsens gjennombrudd i Sverige. Han satt også i noen kortere perioder som statsminister.

Olav Kringen 
Kringen var en relativt ung redaktør på 38 år som satt som avisens redaktør fra 1903-1906. Han ble valgt inn som redaktør samtidig med at Christoffer Hornsrud ble valgt som partileder. Han satt også i sentralstyret. Han hadde tidligere utvandret til Amerika for noen år og deltatt i arbeiderbevegelsen der. Kringen var internasjonalistisk orientert. Han deltok i stiftelsen av den annen internasjonale, var medlem av dets byrå til 1906, var også  til stede på to av internasjonalens kongresser. Kringen hadde i perioder  kontakt med flere sentrale ledere innen for den internasjonale arbeiderbevegelsen, blant annet Branting. Han var som de fleste andre arbeiderledere på denne tiden tilhenger av demokratiet, men mente at  arbeiderbevegelsen hadde større målsetninger enn bare å kjempe gjennom samfunnsreformer.  Kringen betonet at Arbeiderpartiet arbeidet for en samfunnsutvikling i retning av sosialisme i sine artikler. Han kom på sidelinjen av det politiske miljøet etter landsmøte i 1906.  Der ble han ble avløst som redaktør i Social-Demokraten etter hard kritikk for rollen som redaktør i 1905. Han spilte etter dette en mindre sentral rolle i Arbeiderpartiet. 
    
Disposisjon 
Oppgaven vil være kronologisk lagt opp. Jeg vil prøve å fange inn dynamikken i 1905 konflikten ved å vise utviklingsforløpet. Jeg har foretatt et utvalg av bestemte faser i unionskonflikten. Utvalget er spredt og dekker ikke hele perioden av samarbeidet i 1905. Det vil bære for langt å gi en helhetlig kronologisk framstilling av avisdebatten gjennom hele 1905 konflikten. Dette ville også ha ført til mange gjentagelser når det gjelder beskrivelse av samarbeidet. Formålet med undersøkelsen er ikke å gi en bredt anlagt skildring av hele unionsdebatten. Hensikten er, som sagt, å studere begrunnelsen og forståelsen av unionskonflikten til forskjellige aktører, og hvordan dette utviklet seg over tid. De fasene jeg har valgt å fokusere på er ikke valgt ut vilkårlig. De er valgt ut fra en målsetning om å gi representative eksempler på viktige faser i unionssamarbeidet dette året. Jeg har også vurdert det som viktig å hente eksempler fra unionsdebatten fra både før og etter 7. juni. Slik jeg ser det, var endringen av den ytre politiske konteksten viktig for unionssamarbeidet til sosialdemokratene. Jeg har hentet eksempler både fra før og etter 7.juni, blant annet for å illustrere dette poenget.   
        Det første kapitlet vil handle om etableringen av det sosialdemokratiske samarbeidet i 1905. Utgangspunktet her er debatten på det svenske partiets kongress hvor man diskuterte unionskonflikten. Jeg vil her forsøke å trekke ut hva som var premissene for samarbeidet da det ble innledet. De neste to kapitlene vil handle om hvordan den svenske og norske sosialdemokratiske pressen forholdt seg til konflikten fram til 7. juni.
Jeg vil legge vekt på at debatten var preget av en bestemt analyse. Premissene for samarbeidet var blitt lagt på partikongressen. Man så unionskonflikten mye som en demokratikonflikt med overtone av å være en klassekamp. Man dro en parallell mellom svensk overklasses undertrykkelse av den svenske arbeiderklassens demokratiske krav i Sverige og Norges krav i unionskonflikten. De siste tre kapitlene vil handle om utviklingen etter 7 juni. Jeg har valgt å fokusere på diskusjonen rundt unionsoppløsningsforhandlingene fra august til oktober. 
 Etter 7.juni ble konteksten i konflikten endret. Nå var det snakk om to selvstendige statsmakter som forhandlet om vilkårene for oppløsning av unionen. Jeg vil se på hvordan samarbeidet hos de svenske og norske sosialdemokratene utviklet seg i lys av disse endrete forholdene. Jeg vil vise hvordan perspektiver spesielt på norsk side ble endret etter at konflikten gikk inn i en forhandlingsfase om oppløsningsvilkårene. I oppsummeringskapitlet vil jeg trekke noen linjer om tendensene i unionssamarbeidet. 

 Litteratur
Det er ikke tidligere foretatt noe eget studie av unionskonfliktsamarbeidets betydning for norske og svenske sosialdemokraters syn på unionskonflikten. Evert Vedung har skrevet et stort sammenlignende studie av avisdebatten i Norge og Sverige i 1905. Han peker blant annet på forskjeller og likheter i hvordan sosialdemokratene i unionslandene forholdt seg til unionskonflikten. Han ser dette på bakgrunn av den samfunnsmessige konteksten i Norge og Sverige.  Jeg har hatt nytte av hans perspektiver i denne oppgaven. For det norske arbeiderpartiet sin del er Halvard Langes publiserte hovedoppgave fra trettitallet fortsatt hovedboken for de som vil studere partiets historie i denne perioden. Denne avhandlingen går imidlertid ikke helt fram til 1905. Et lett redigert utdrag av denne avhandlingen ble med i et bidrag i en arbeiderpartihistorie utgitt i 1937. I denne boken strekker framstillingen seg fram til ut 1905.  Framstillingen over hendelsene i 1905 går bare over noen få sider. Jeg har brukt dette som orienteringslitteratur for å sette meg inn i den norske arbeiderbevegelsen i 1905. Det er også skrevet en hovedoppgave på femtitallet om det norske Arbeiderparti og unionskonflikten.I tillegg har jeg brukt Edvard Bulls bind 1 av Arbeiderbevegelsens historie som dekker grunnleggingsårene fram til 1900. Bind 2 skrevet av Øyvind Bjørmson har også vært en nyttig innføring til perioden rett etter 1900. Jeg har også brukt  Einart Lorenz sin innføringsbok om den første moderne arbeiderbevegelsen i Norge. Når det gjelder ikke faghistoriske innføringer til arbeiderbevegelsens historie, så har jeg lest Håkon Meyers arbeiderpartihistorie, samt en erindringsbok av Anders Buen. Olav Kringen har utgitt et hefte der han tar opp hendelsene i 1905. Som en innføring til tenkemåten hos arbeiderbevegelsen i grunnleggingsårene har jeg hatt stor nytte av en artikkel av Einar Terjesen. Jeg har også brukt Jorunn Bjørgums doktoravhandling om Martin Tranmæl og radikalisering i norsk arbeiderbevegelse som orienteringslitteratur. Delen om landsmøtet i 1906 berører oppgjøret med Olav Kringen.   
Den viktigste kilden til linjene i den svenske arbeiderbevegelsens unionspolitikk har vært en artikkel serie skrevet i Tidsskriftet Tiden i 1941.
Som innføring til den svenske arbeiderpartiets historie har jeg brukt Yvonne Hirdmanns bok ”Vi bygger landet”. Jeg har lest hennes bok ”Att lägga livet til rette” som er en orientering i de ideologiske røttene til sosialdemokratene. Herbert Tingsten har skrevet et større verk om det svenske sosialdemokratiets ideutvikling som jeg også har brukt som innføring. Et annen historieverk over det svenske arbeiderpartiets historie er også blitt brukt som innføring.
Som innføring til generell svensk politisk historie i tidsrommet har jeg lest Stig Hadenius sin bok om 1900 tallet i Sverige Ellers så finnes det  en rekke bøker  om  den tidlige svenske arbeiderbevegelsen som ikke er skrevet av faghistorikere. Det er blant annet skrevet flere biografier om Hjalmar Branting. Jeg har har brukt noen av dem som orienteringslitteratur for å komme godt inn i perioden. På samme måte finnes det en partihistorie skrevet av en av arbeiderbevegelsens sentrale menn. 
I Sverige er det skrevet en doktoravhandling om arbeiderbevegelsens forhold til nasjonalisme. Jeg har brukt denne som innføring for å begripe forholdet til nasjonalisme innenfor den svenske arbeiderbevegelsen. Det finnes også bøker som mer generelt berører forholdet til nasjonalisme hos sosialdemokrater i denne perioden. For å sette meg inn i den ideologiske tenkemåten hos de gamle sosialdemokratene har jeg først og fremst bygd på James Jolls grunnbok om den annen internasjonale. Noen andre innføringer har også vært nyttige. For å se arbeiderbevegelsens rolle i 1905 i et skikkelig perspektiv har jeg brukt oversiktsverk over andre faser i dets historie som orienteringslitteratur. Noen generelle historieverk for  Norge er også benyttet som oversiktsverk.

                                                       

Kapittel 1. Etableringen av en unionspolitikk i 1905 hos de svenske sosialdemokratene

I første del av kapitlet skal jeg vise hvordan unionskonflikten ble kommentert og forstått i januar og februar i de to største svenske sosialdemokratiske avisene. Man forklarte konflikten gjennomgående mer som en over og underklasse konflikt enn som en konflikt om nasjonale motsetninger. I begge avisene ble det riktignok understreket at Norge hadde rett på sine nasjonale krav. Den nasjonale tematikken ble imidlertid sjelden trukket fram i avisene. Den var ikke i sentrum for hvordan man valgte å forklare konflikten. Avisene la vekt på at konflikten burde ses i et større perspektiv, som en over og underklassekonflikt med universell karakter. Av den grunn kunne det argumenteres med at saken angikk arbeiderklassen i begge land. Kampen for demokratiet i Sverige for den svenske arbeiderklassen, og det norske folks krav om sin nasjonale rett ble her to sider av samme sak. Unionskonflikten ble sett som en del av en større demokrati og klassekonflikt. Dette er, slik jeg tolker det, i tråd med de prinsippene som Østerud mener var grunnleggende hos sosialdemokratene. Man støttet ofte nasjonale saker med en formålsrasjonell begrunnelse. I dette tilfelle kunne et nasjonalt krav først og fremst støttes fordi det  virket progressivt på sosialistenes mål for samfunnsutviklingen.
           I kapitlets andre del vil jeg se på debatten på den svenske partkongressen. Jeg vil  hevde at man argumenterte for å ta stilling til unionskonflikten ut fra en tilsvarende begrunnelse. Branting og hans støttespillere la opp til en fortolkningsramme for unionskonflikten som la premissene for hvordan saken ble debattert. Ut fra deres perspektiv ble en hjelp til norsk side en støtte til den allmenne striden for progresjon og demokrati.
 De svenske sosialdemokratenes store sak i disse årene var å få gjennomført demokrati i Sverige. I sosialdemokratenes tenkemåte så man for seg samfunnskonflikten som en stor klassekonflikt. Det at arbeiderklassen ble nektet demokratiske rettigheter ble sett som et ledd i denne konflikten. Det var overklassen som ønsket å bremse arbeiderklassens innflytelse i den store samfunnskonflikten. Unionskonflikten med Norge ble sett som en del av denne problematikken. Her var det nok en gang den svenske overklassestaten som var i aksjon. I dette tilfelle ville den svenske overklassen hindre det mer demokratiske Norge å utvikle seg i mer progressiv retning. Det ble spunnet på denne tematikken i debatten på partikongressen.
          På denne måten ble en støtte til norsk side i konflikten en sak som var progressiv  i forhold til det sosialdemokratene så på som sentralt for deres politisk virksomhet. Branting og Eriksen satte i begynnelsen av kongressen ved hjelp av denne forståelsen en eventuell opposisjon i en vanskelig knipe. Retorikken  til Branting og Eriksen var vanskelig å argumenter mot. Det fantes en del motstand mot å engasjere seg i unionskonflikten, men disse motstanderne greide ikke å få flertall for sine synspunkt. 

Etableringen av en sosialdemokratisk forståelse av unionskonflikten før partikongressen.

Den 14 januar sto det i svenske Social-Demokraten på trykk et lengre leserbrev rettet til de svenske sosialdemokratene skrevet av Alfred Eriksen. Brevet tok sikte på å invitere det svenske partiet til å samarbeide med det norske Arbeiderpartiet om unionsspørsmålet. Eriksen forklarer ganske utførlig hva som etter han mening burde være hovedlinjene i en sosialdemokratiske unionspolitikk fra norsk og svensk side.
 
Eriksen peker tidlig i artikkelen på problemet han ser i den storsvenske mentaliteten i det svenske samfunnet. Til dette legger han til at det heldigvis finnes en annen virkelighet, det finnes en annen svensk mentalitet hos den vanlige arbeidsmann. Dette sinnelag har imidlertid ikke kommet så klart fram i svensk politikk som man kunne ha ønsket. Videre i brevet legger han vekt på at avslaget fra svensk side på det norske kravet om konsulatlov, er et avslag fra den svenske regjeringens hånd.  Av artikkelen fremgår det at han i dette legger et  klasseperspektiv. Det er den storsvenske delen av Sverige, som står fremmed overfor det store flertall av befolkningen for øvrig, som har gitt dette avslaget. Når han derfor som nordmann er irritert på denne avgjørelsen, er han som sosialdemokrat fult klar over dette aspektet. Irritasjonen hans er derfor ikke rettet mot det svenske folk, som han vet står for andre verdier. Den er i stede rettet mot den svenske storsvenske overklassekulturen.  
          Allerede i midten av januar foreligger altså rammen for hvordan norske sosialdemokrater inviterer til samarbeid med det svenske arbeiderpartimiljøet. I stede for å fokusere på konfliktens nasjonal tematikk, velger man å sette den inn i en klasseanalyse. Den svenske staten representerer overklassen, det norske folk underklassen. Det er naturlig at svenske arbeidere trer støttende til for å hjelpe sine kamerater. Eriksen sier i artikkelen at norske sosialdemokrater for fremtiden vil stå overfor en meget vanskelig oppgave.

 Det gäller här för oss norske socialdemokrater att ge akt på en dubbel rad hänsyn. Å ena sidan måste vår politikk läggas så, att det blir tydligt för alla, att vi icke på någon punkt slå af på krafvet om Norges rätt och självstendighet. Å andra sidan måste vi också veta att hålla vår politikk ren från alla dumma överdrifter och från den tomma nationalfåfängen, som är oförenlig med socialdemokratins grundsatser. Det gäller for oss at finna uttryck för en nationalkänsla, som är på samma gång kraftig och nykter.

Eriksen viser her at hans måte å definere legitim nasjonalisme faller innenfor de rammene som miljøet innefor internasjonalen  la opp til i dette spørsmålet. Han skiller her mellom positive og negativ nasjonalisme. Han slår fast at de norske sosialdemokratene vil legge vekt på en politikk som vil befinne seg på riktig side av dette skille mellom god og dårlig nasjonalisme.   
         Videre sier han at det gjelder å få dette spørsmålet av veien raskt. De svenske og de norske sosialdemokratene kan da igjen ta fatt i det spørsmålet som virkelig har betydning, det sosiale spørsmål. Til slutt retter han en appell til de svenske arbeiderpartifolkene om at det er uhyre viktig at de frigjør seg fra alle nasjonale fordommer i dette spørsmålet. Det er viktig at de ser saken mest mulig i dets rette perspektiv. Underforstått ligger det her at unionskonflikten i bunn og grunn er en over og underklassekonflikt.   
         I en artikkel i svenske Social-Demokraten den 24 januar gir avisen et referat av debatten om unionsspørsmålet i riksdagens andre kammer. Avisens perspektiv på spørsmålet følger klart de rammene som Eriksen la vekt på i sin artikkel. I avisens kommentar om debatten forklares tilspissingen av unionskonflikten på en bestemt måte. Det er den svenske overklassen representert ved Boström som står bak den. Den akutte krisen i unionskonflikten forklares ut fra  Sveriges manglende utviklete demokrati. 
 Samme dag blir en artikkel fra norsk Social-Demokraten, med advarsler mot sjåvinister og sabelraslere  både på norsk og svensk side, gjengitt i svensk Social-Demokraten.
Den 10 februar blir den norske regjeringens svar på de såkalte lydrikepunktene gjengitt i svenske Social-Demokraten. Det fremgår klart at det foreligger en mulighet for unionsoppløsning. Branting gir i en artikkel samme dag den svenske regjeringen ansvaret for krisen som  har oppstått. 
I samme avis er det referert en artikkel fra  Karlstad-Tidningen. Der spør man seg om det nå vil være mulig å beholde unionen. Social-Demokraten kommenterer dette med å si at alt er mulig. Da må imidlertid det svenske folket selv gripe ledelsen. Den ligger nå i hendene på den svenske overklassen.  Man ser altså at unionskonflikten blir sett i forhold til demokratiproblematikken i Sverige. Konflikten blir sett i et klasse og demokratiperspektiv. Det manglende  demokratiet i Sverige er det som forhindrer en likestilling i unionen. Den svenske overklassen er det som lager problemer. Det ville vært annerledes hvis arbeiderklassen satt med makten.

 I Social-Demokraten den 14 og den 16 februar diskuteres en kommentarartikkel fra Aftonbladet som lurer på om det er mulig for nordmennene å si opp unionen ensidig. Social-Demokratens svar er at dette selvsagt er en nasjonal rett for nordmennene. Sosialdemokratene har imidlertid i det lengste håpet at det heller kan komme til en likestilling i unionen. Avisen understreker at nordmennenes selvsagte nasjonale rettigheter blir krenket, slik det er nå. Det understrekes at Böstroms udugelige politikk har ansvaret.
          I avisen for den 16 februar står det også referert fra en demonstrasjon som fant sted i Göteborg. Dette var først og fremst en demokratidemonstrasjon, der man etterlyste stemmerett. Samtidig raste man mot kongen og første kammerets farlige politikk i konsulatsaken. Her som andre steder knytter man altså sin egen demokratikamp sammen med unionsproblematikken.

Ny Tids perspektiv på unionen før landsmøte

I en leder artikkel den 13. januar under tittelen unionskrisen, tar avisen opp hva de mener er det viktige i denne konflikten.  I begynnelsen av artikkelen tar de ikke, som Branting i Social-Demokraten, stilling til hvem av partene som har rett i  konflikten. De ser ut til å gi begge sider litt rett. De svenske myndigheters handlinger blir forklart med at det var nødvendig å ha en slags suspensjonsrett over norske konsuler. Dette var viktig fordi  utenriksledelsen måtte fungere enhetlig. Avisen tilføyer at ikke alle opplysninger foreligger i saken.  Ennå kan det komme til flere opplysninger som kan gjøre det lettere å komme med en vurdering. Av den grunn er det for tidlig å trekke noen skarpe konklusjoner. Til slutt i artikkelen komme en avsluttende kommentar. Spørsmålet ville sikker kunne la seg løse hadde man bare hatt demokrati i stedet for fåtalsvelde i Sverige.   De to folkene hadde sikkert da kunnet blitt enige seg i mellom i forhandlingene, hevder avisen
Den 14 januar refereres en artikkel fra norske Social-Demokraten. Der blir det sagt at  det kan bli aktuelt å oppløse unionen. Vi forventer i tilfelle støtte fra det demokratiske Sverige, heter det.
Den februar står det referert en hel del uttalelser den svenske sosialdemokratiske og liberale presse. Man legger der skylden på bruddet i konsulatforhandlingene på det sittende regimet. Det er det manglende demokratiet i Sverige og styringen til overklassen som har skylden.

I avisen 10 februar er det en lederartikkel under tittelen ”En nordisk republikk!” Artikkelen oppsumerer hva som etter journalistens mening er feil med samfunnet. Det er streikebryterforkjemperne, stemmerettsmotstanderne, militærvennene, som har skylden for den situasjonen de to rikene befinner seg i. Det oppfordres til å kaste dynastiet til side. Man bør opprette en nordisk republikk i stede. Tirsdag den 14 februar refereres et demonstrasjonsmøte i regi av arbeidepartiet i Göteborg. Talerne på dette møtet ser en sammenheng mellom de svenske arbeidernes strid for reformer og nordmennenes krav i  unionskonflikten. Overklassens undertrykkingspolitikk  får sitt uttrykk på to måter. Både i undertrykkingen overfor Norge og mot det svenske folket. Møte munner ut i en resolusjon som tar til orde for  en forfatningsrevisjon.  Resolusjonen tar til orde for en republikansk statsform i Sverige.  På møte fremheves det gang på gang at den svenske overklassens styring har vanskeliggjort forholdet mellom de to broderfolkene

Den svenske partikongressen i februar

Det er så langt jeg kan se, trukket to forskjellige slutninger om den grunnleggende konflikten i unionsspørsmålet på dette landsmøte. Det ene synet er fremlagt av Frank Rossvoll i en hovedoppgave i historie. Han peker på at de norske representantene ikke ba om støtte til oppløsning av unionen. Landsmøtets resolusjon i unionsspørsmålet var en moderat resolusjon.
I resolusjonen ga partiet bare uttrykk for at de ville støtte den norske siden i unionskonflikten.  
 Til dette kan man spørre. Hvorfor kom de ikke fram til en uttalelse som kort og godt tok sikte på en unionsoppløsning? 
          Rossvoll mener dette kan forklares med at de norske representantene ønsket en slik begrenset uttalelse. Han begrunner dette med at de ønsket å stå samlet i sin politikk med resten av partiene i Norge. Dette blir forklart med at resten av partiene i Norge da sto for et slikt standpunkt. Det kan godt være at det var slik, men det ser ikke ut som han underbygger denne påstanden med noe i kilde grunnlaget. Man kan jo dessuten også tenke seg andre grunner til at nordmennene valgte å komme med ganske moderate krav i Sverige. 
         Det kan være andre grunner til at de ikke ba om en støtte fra SAP til en oppløsning av unionen. Det kan ha vært en strategi fra den norske delegasjonen på partikongressen om å tone ned den nasjonale tematikken ved konflikten. Det kunne man oppnå ved å begrense seg til å be om støtte til å gjennomføre konsulatsaken.  Alternativet ville være å be om støtte til en politikk som tok sikte på unionsoppløsing. De norske arbeiderpartifolkene kan ha tenkt, at et slikt direkte krav kunne ha virket provoserende.
         Et slikt krav kunne lett bli oppfattet som farget av nasjonalisme. Dette kunne igjen føre til at de svenske sosialistene valgte å forholde seg nøytrale til spørsmålet. Sosialdemokratene hadde, som nevnt i innledningen, et ambivalent forhold til nasjonalisme
Det finnes eksempler både fra partihistorien til DNA og SAP på at sosialdemokratene hadde valgt å stille seg nøytrale til unionskonflikten. De gangene dette hadde skjedd var man kommet opp i en prinsippdebatt om forholdet til det nasjonale spørsmål.
           Carl Jeppesen hadde i 1892 startet en agitasjon for å få med partiet på en linje som tok sikte på unionsoppløsing. Den gang møtte dette motbør fra sosialdemokratene i Bergen. De mente at unionskranglen var en borgerlig sak som ikke angikk arbeiderklassen. Det norske arbeiderpartiet er jo tradisjonelt blitt regnet som et parti med spesielle bånd til partiet Venstre og dermed mer åpent for nasjonalistiske strømninger enn andre partier. Likevel ser vi at selv i dette partiet måtte en endring i unionspolitikken i 1892 begrunnes ut fra den sosialdemokratiske tenkemåten. Argumentet for å gå inn i på en sånn politikk var kort og godt at spørsmålet tok for mye oppmerksomhet i den daglige striden. På denne måten kom spørsmål som var viktigere for arbeiderklassen mer i bakgrunnen. Man forsvarte ikke politikken ut fra nasjonale motiver, men ut fra argumentet om at unionssaken satte de reelle samfunnskonflikten, klassekampen i skyggen. Det er også mulig å nevne liknende eksempler fra det svenske arbeiderpartiet. 
           I det svenske arbeiderpartiet hadde det på 1890 tallet vært en tradisjon for et annet syn på unionen enn det Branting sto for. De tre viktigste lederne var i denne perioden, Hjalmar Branting, Axel Danielsson og Fredrik Sterky. På begynnelsen av nittitallet hadde Branting vært den eneste av disse tre som støttet DNA og det norske Venstres syn på unionen. Han hevdet den gang at man burde ta sikte på en unionsoppløsning. Fredrik Sterky som var redaktør for Ny Tid, støttet  i 1892 det norske kravet om egne konsuler og bevegelsesfrihet innenfor unionen. Han støttet imidlertid ikke, slik som Branting,  en politikk som gikk inn for oppløsning av unionen. I 1892 gikk han for eksempel ut i en artikkel der han sa at han ikke kunne forstå hvilken nytte den svenske arbeiderklassen skulle ha av å oppløse unionen.
          En frykt for å møte slike holdninger på den svenske partkongressen kan altså være et motiv for at nordmennene valgte å tone ned sine krav i møte med svenske sosialdemokrater. Det bør være rimelig å anta at man visste hvor følsom arbeidebevegelsen kunne være når det gjaldt spørsmål som hadde med nasjonalisme å gjøre. Et krav om støtte til et eksplisitt formulert nasjonalistisk krav, kunne hvis det var feil formulert lett kunne møte motstand.
Særlig hos de sosialdemokratene som vektla den delen av  den marxistiske ideologien som fremhevet arbeiderklassens fremmedhet til den borgerlige staten. Hos slike mer ortodokse sosialister, ville et åpent krav om støtte til en  nasjonal sak virke provoserende. 
 
Det andre  perspektivet, når det gjelder fortolkning av uenigheten om unionsspørsmålet på den svenske partkongressen i 1905,  blir hevdet av Evert Vedung. Vedung mener at Branting  i 1905 under unionskonflikten representerte en  unionsbevarende holdning. Han analyserer SAP debatten på partikongressen i 1905 ut fra at det var to hovedfraksjoner i partiet. Den ene fløyen ville ha unionsoppløsning, den andre fløyen med Branting i spissen ønsket å begrense landsmøte til et vedtak om støtte til den norske siden i konflikten. De håpet på en utvikling av unionen der Norge ville få en likestilt status med Sverige. Dette ser Vedung som en del av det store mønstre han finner ved å studere unionsdebatten i svenske og norske aviser 1905. Det går i korthet ut på at en del av venstresiden var tilhengere av å bevare unionen.  Dynamikken i unionsfellesskapet gjorde at Norges konflikter med kongemakten bidro til å drive fram reformer også innenfor det svenske samfunnet. Derfor så venstresiden fordeler ved unionen.
         Det å forklare Brantings opptreden på dette landsmøte i forhold til denne hypotesen virker likevel noe underlig når man ser på historikken i Brantings unionspolitiske engasjement. I en artikkel i det sosialdemokratiske intellektuelle tidsskriftet Tiden fra 1941, trekker G. Hilding Nordenström opp linjene i Brantings engasjement i forhold til Norges stilling i unionen på 1890 tallet. Det kommer her fram at Branting flere ganger i faser av unionskonflikten så en oppløsning av unionen som det beste alternativet.   
       Vedung underbygger også sin teori med å hevde at særlig avisen Social-Demokraten sterkt framhever at det internasjonalistiske perspektivet var et viktig argument for å bevare unionen. I den forbindelse bygger han så vidt jeg kan se på to artikler, den første  sto i svenske Social-Demokraten 6 februar. Den andre sto på trykk den 7 mars. Begge artiklene framhevet perspektivet om at små land på grunn av historien evolusjonistiske lover vil bevege seg i retning av  større statsenheter. Unionen ble altså forsvart ut fra dette argumentet. Dette blir av Vedung sett som representativt for linjen i avisen Social-Demokratens dette året. I Vedungs framstilling blir dette et ledd i en argumentasjonen om at Branting, som var redaktør, sto sterkt for et ønske om bevaring av unionen. Når vi leser avisen svenske Social-Demokraten for de første tre månedene av 1905 syns imidlertid dekningen av unionssaken å bære preg av et større mangfold enn det Vedung legger opp til.

Det er kanskje særlig interessant å se på hvordan synet på unionen syns å være i forkant av partikongressen. Erik Hedens artikkel den 7 mars kommer på trykk etter partikongressen. Dette er den ene av de to artiklene Vedung bygger på i sin antagelse om en gjennomgående unionsvennlig linje i avisen Social-Demokraten. Det  kan nok ha betydning at en artikkel som hevder et slikt syn kommer på trykk akkurat da. Sett på bakgrunn av hva som ble utfallet av diskusjonen på partikongressen, er det for så vidt ikke rart at partiet ønsket å befeste samlingen rundt resolusjonen fra kongressen ved å sette på trykk denne artikkelen. 

Artikkelen er kanskje mer et tegn på det, enn et symptom på Brantings angivelige unionsvennlighet. I tillegg kan man legge merke til at allerede dagen etter, den 8 mars kommer det en liten kommentarartikkel om unionskonflikten på trykk. Denne nevnes ikke av Vedung. I denne understrekes det at det svenske partilandsmøte har forpliktet seg til å støtte de norske kravene i unionskonflikten til sin ytterste konsekvens. Med andre ord, det minnes fra redaksjonelt hold i avisen om at man faktisk er klar over at en unionsoppløsning kan bli utgangen på konflikten. Man er fullt ut rede til å støtte dette hvis det blir aktuelt. 
Når vi ser på debatten før partikongressen, finner vi ellers at det er vanskelig å finne noen  entydig holdning for eller mot unionen. Det at synspunktene varierer, viser kanskje bare at Branting førte en nokså åpen redaksjonell linje. Han lot kanskje rett og slett forskjellige synspunkt komme til orde i debatten. Hvis det var tilfelle blir det problematisk å gjøre slik Vedung gjør, å bruke  en bestemt artikkelserie som argument for at miljøet rundt Social-Demokraten sto for et spesielt unionsvennlig syn. 
Ut fra andre artikler som sto på trykk i periodene er det vanskelig å trekke en  konklusjon om en spesielt entydig unionsvennlig stemning i miljøet rundt  den svenske Social-Demokraten.  
Den 8 februar står et leserinnlegg på trykk som tar til orde for at  unionsoppløsning er den beste utveien, skrevet av Fredrik Ström. Det må imidlertid legges til her, at redaksjonen presiserer at denne uttalelsen ikke gjør krav på å være noe annet enn en personlig uttalelse 
I en kommentarartikkel skrevet den 9 februar reflekterer avisen nokså åpent om fordelene og bakdelene ved en unionsoppløsning, uten at redaksjonen selv tar noen bestemt stilling i spørsmålet.  Den 10 februar har Branting skrevet en artikkel der han analyserer nordmennenes grunner for å bryte forhandlingene. Han virker i denne artikkelen nokså åpen for at en oppløsing av unionen nå kan bli utfallet. Han sier ikke noe om hvor vidt han selv synes dette er godt eller dårlig.  I avisen samme dag kommer en artikkel på trykk som stiller seg spørrende til om hvor vidt det er noe håp om å bevare unionen. I slutten av artikkelen kommer det riktignok fram at redaksjonen helst vil bevare unionen, men det forutsetter at det demokratiske Sverige får komme til orde. 
Den 14 februar tar avisen opp en artikkel av Aftonbladet. Denne artikkelen går ut i fra at nordmennene nå vil sette i gang en unionoppløsning. I sin motstand mot dette, tviler  Aftonbladet på at nordmennene har rett til å ensidig oppløse unionen. I kommentaren til svenske Social-Demokraten nevnes det at de som Aftonbladet nok kan se fordeler ved en fortsatt bevaring av unionen. De legger imidlertid til en kommentar der de slår fast at det vil være uaktuelt for sosialdemokraten å nekte nordmennene deres rett til å oppløse unionen. Hvis nordmennene virkelig ønsker å oppløse unionen, da vil det være feil å sette noen hinder i vegen for det. I tillegg til dette kommer det i februar noen rent opplysende artikler, som informerer om debatten i Stortinget og i de norske avisene. Her blir det lagt vekt på å vise hvilke argumenter nordmennene la til grunn både for sitt brudd i forhandlingene, og for sitt ønske om en unionsoppløsing. Det virker altså som avisen Social-Demokraten virket mer åpne til spørsmålet om bevaring eller oppløsing av unionen enn det Vedung synes å mene. Det er riktignok slik at man av og til ser at redaksjonen og Branting sier de prinsipielt sett er for en fortsatt bevaring av unionen. Der dette nevnes står det i sammenheng med at problemene i konsulatsaken blir diskutert. I disse artiklene blir det  ofte nevnt samtidig at nordmennene har all rett til å bryte unionen. Vi finner heller ingen artikler i avisen i forkant av partikongressen som har som hovedformål å argumentere for verdiene ved en fortsatt bevart union slik som Hedens artikkel har. Når det er sagt, Vedung mener at det fantes unionsvennlige stemninger hos en gruppe delegater på SAPs partikongress. Dette er jeg fullstendig enig i. Jeg er bare noe uenig i hans vurdering av Brantings ståsted. 

Vedung velger  å dele debatten på partikongressen om unionsspørsmålet inn i to hovedleire. Begge leire er for en støtte til den norske siden i unionskonflikten. De deler seg på spørsmålet om hvor vidt man skal vedta kravet om unionsoppløsning som en del av denne støtten. 
       To grupperinger synes riktignok å være de viktigste, det er de to fraksjonene som diskuterer om hvor vidt man skal ha med en formulering om unionsoppløsning eller bare begrense seg til en støtte til norsk side i konflikten. En tredje gruppe som Vedung nevner, men som ikke framheves spesielt, er de som konsekvent er motstandere av å støtte norsk side i unionskonflikten. De var motstandere,  enten på grunn av dårlige skjulte patriotiske argumenter, eller fordi de i sin oppfatning av forholdet til nasjonalisme så det som riktig å stille seg utenfor unionstriden. Slike holdninger hadde merkbart vært framme tidligere når Branting  hadde prøvde å få med seg partiet sitt på en støttepolitikk til Norge. 

Den kan være at Brantings strategi på partikongressen i 1905 ikke var et uttrykk for et ønske om å holde Norge innenfor unionen av hensynet til dynamikken for politiske reformer, slik Vedung mener. Forslaget kan i stede ha vært et uttrykk for et kompromissforslag fra Brantings side. Branting hadde med bakgrunn i sitt lange engasjement i unionskonflikten sannsynligvis et sterkt ønske om å få med seg det svenske partiet som en støtte for den norske siden i unionskonflikten dette året. For han kan det ha vært likegyldig om denne støtten ble gitt i form av en uttalt støtte til unionsoppløsing eller om støtten ble mer moderat formulert. Hovedsaken må for Branting ha vært å unngå en gjentagelse av det som skjedde blant annet i 1892, hvor mye av partistemningen gikk i mot et engasjement i unionssaken. Her er det på sin plass å trekke inn viktigheten av den sosialdemokratiske tenkemåten rundt nasjonalisme.

Man kan tenke seg at et krav rett fram støtte til norsk side i unionskonflikten kunne angripes ut fra argumenter om at det var feil for internasjonalistiske sosialdemokrater å blande seg direkte inn i et slikt borgerlig spørsmål. Hvis Branting hadde tatt til orde for et slikt standpunkt hadde han fått to grupper mot seg. Den gruppen som var villige til å støtte norsk side i konflikten men som var tilhengere av unionen ville antakeligvis ha gått mot forslaget. Det samme ville de som på kongressen mente at unionsspørsmålet ikke var noen sak for arbeiderbevegelsen i det hele tatt. Det kan derfor tenkes at Branting av taktiske grunner tonet ned spørsmålet om oppløsning av unionen  for å få med seg flertallet.  I det svenske arbeiderpartiet hadde det som nevnt vært en tradisjon for et annet syn på unionen enn det Branting sto for. 

 Branting må ha kjent til tenkemåten rundt det nasjonale spørsmål  hos sosialdemokratene. Av den grunn kan han bevisst ha gitt sitt eget forslag en rundere form. På denne måten ville den ikke bli møtt med motstand fra de innenfor partiet som framhevet det marxistiske ortodokse verdigrunnlaget 
I min lesning av debatten på partikongressen, vil jeg derfor legge vekt på hvordan den sosialdemokratiske tenkemåten rundt nasjonalisme spilte en rolle i hvordan saken retorisk ble lagt fram. På mange måter kan man si at både den norske delegasjonen og Branting gir et skoleeksempel på hvordan man setter de norske nasjonale kravene i unionen inn i en forståelsesramme som var typisk for hvordan man forholdt seg til det nasjonale spørsmål innenfor det sosialdemokratiske miljøet.
Det virker på meg som skillepunktet i debatten ikke først og fremst gikk på bevaring eller ikke bevaring av unionen, men på hvordan Branting greide å motivere landsmøte for et engasjement i et spørsmål som på mange måter kunne synes uvedkommende for  sosialdemokratiet

Prinsippdebatten i unionsspørsmålet
Alfred Eriksen holdt første innlegget på kongressen. Måten han la fram saken på viser på samme måte som hans avisartikkel i svenske Social-Demokraten i januar, at han la vekt på å forklare de norske uavhengighetsbestrebelsene i forhold til den sosialdemokratiske tenkemåten. Det dreide seg om å bringe inn  den sosialistiske tenkemåten i forhold nasjonalisme  som et argument i diskusjonen. I talen ble det i stor grad lagt vekt på å se den norske unionspolitikken i forhold til Sverige i forhold til perspektivet om demokrati. Eriksen la vekt på at den norske grunnloven var direkte inspirert av ideer fra den franske revolusjonen. Videre hadde uavhengighetsbestrebelsene som hadde foregått fra 1814 av i forhold til den svenske statsmakten vært en kamp om å forsvare og forsterke grunnlaget i denne grunnloven. I begynnelsen hadde kampen vært ført mellom progressive folkelige elementer mot en allianse av en norsk embetsoverklasse og den svenske kongemakten. Deretter, når Venstre hadde skjøvet embetsmannstatens makt til side, hadde dette blitt erstattet av de unionelle stridighetene. Eriksen betonet derfor sterkt i talen sin, at Norges kamp for selvstendighet var en del av den almene streben for demokrati og progresjon ellers i samfunnet. Det ble også vektlagt at striden var en over og underklassestrid. Den svenske statsmakt representerte overklassen og kongemakten. Eriksen kom inn på at dette var en nasjonal strid, men betonet sterkt at denne var rettferdig, fordi den hadde sammenheng med et hvert folks streben for demokrati og selvstyre. Han understreket at nordmennene i denne sammenheng sto sterkt på disse kravene, ikke fordi de var sjåvinister, men fordi dette var en rettferdig sak. Han sa videre at det nå ikke gjaldt støtte til unionsoppløsning, men at det var kravet om konsulatvesen det gjaldt. 
         Det neste innlegget av betydning ble holdt av Hjalmar Branting. Han vektla også demokratiperspektivet i stor grad i sin tale. Han begynte talen med å påpeke at det norske demokratiet hadde et raskt tempo i sin utvikling. De unionelle konfliktene måtte bli sett i lys av det. Hadde bare demokratiet i Sverige vært like raskt til å utvikle seg, kunne man i dag ha hatt en virkelig union. Han uttalte at det var en glede at de norske sosialdemokratene ikke gikk inn i denne kampen alene for kampens egen skyld, men at de først og fremst var motivert av at unionsstriden sto i veien for demokratiets fremgang. Det var derfor dette spørsmålet nå måtte ut av verden. Deretter kunne de norske sosialdemokratene ta fatt i de store sosiale spørsmålene. Disse spørsmålene var fattigdommen og kapitalismens avskaffelse. Branting nevnte også at unionsoppløsning ikke var det kravet som nå sto på dagsorden. Foreløpig dreide det seg først og fremst om å støtte Norges legitime rett til å ordne sine egne anliggende.
Til slutt sa Branting at han anså det som et faktum at den svenske nasjonen så på unionen med andre øyne enn den norske. Man måtte ikke være blind for dette, men ta det med i betraktningen.
           Man ser her at det ble fremhevet på hvilken måte konsulatsaken kunne sees i sammenheng med det som sosialdemokratene så på som de viktigste konfliktene i samfunnet. Det var kampen om demokratiet, og  kampen mot overklassen. Det nasjonale aspektet ble tonet ned. Som jeg har argumentert for tidligere kan det være at Branting i likhet med Eriksen valgte å tone ned det nasjonalistiske aspektet ved konflikten.  Det kunne han gjøre ved å fremheve at det nå ikke gjaldt en støtte til en unionsoppløsning. Han avsluttet innlegget med å si at han mente å se en sterk mentalitet for unionen innad i Sverige
 
Neste taler var Värner Rydèn han ga uttrykk for et sterkt unionsvennlig synspunkt. Han henviste blant annet til at naturen hadde gjort de to landene til en naturlig enhet. Han nevnte også verdien av å stå sammen på grunn av trusselen fra Russland. Samtidig gikk han sterkt inn for Brantings forslag, og henvendte seg til de norske delegatene. Han ba de om å gi beskjed til partiet i Norge om at de svenske sosialdemokratene sto fullstendig på deres side. Han brukte også gjennomgående den samme klassekamp analysen som de foregående talerne hadde brukt for å forklare konflikten. Frihet likhet og broderskap innenfor unionen var målet. Det var den svenske overklassens undertrykkelse som forhindret dette. Han gjentok også formuleringen til Eriksen og Branting om at det nå ikke gjaldt kravet om unionsoppløsing, men at det var konsulatloven som sto på dagsorden. Konsulatloven måtte ut av verden, deretter kunne svenske og norske sosialdemokrater ta fatt i viktigere spørsmål.

Vi ser er et eksempel som kan tale for at, den tidligere nevnte, antagelsen om at Brantings forslag om støtte til den norske siden i konflikten kan ha vært formelert ut fra strategiske hensyn. Det  kan ha vært uttrykk for en strategi om å få med seg flertallet i partiet. Vi kan i hvert fall slå fast,  at to av disse tre talerne  har et fullstendig forskjellig syn på unionen. Jeg tenker da på på Verner Ryden og Alfred Eriksen. Den ene er tilhenger av unionen, den andre er det ikke. Her framstår de imidlertid som enige, takket være analysen av problemene i konflikten. De kan også være enige takket være den åpne formuleringen rundt støtten til norsk side i unionskonflikten. Analysen har de felles alle tre, konflikten blir gjennomgående forstått som en klasse og demokratikonflikt. Den blir ikke forklart som en nasjonal interessekonflikt. Formuleringen om støtte til norsk side i unionskonflikten tar ikke stilling til om det skal bli en unionsoppløsing eller ikke. Dermed unngår man å bli uenige om dette spørsmålet. Man kan samles i en felleserklæring. Dette kan man gjøre, på tross av at man er uenige om helt sentrale aspekt i denne saken. Etter at Ryden hadde talt, avsluttet Magnus Nilsen med en tale som ikke utgjorde noe debattinnlegg, men som la vekt på at svensker og nordmenn synes å være enige i denne saken. Han forsikret på ny, i likhet med Eriksen at det ikke var unionsoppløsing, men støtte til gjennomføring av konsulatsaken som sto på dagsorden. 

 Unionsdebatten fortsatte neste dag med et innlegg av Chr. Lindley han talte til fordel for unionsoppløsning. Han kom i begynnelsen av talen sin med en interessant uttalelse som kan underbygge antagelsen om at Branting egentlig var for en politikk som sikte på direkte unionsoppløsning.
Talaren påpekte at det var svårt for hr.Branting med sin ställning at att framföra sin standpunkt fullt och klart. Men kongressen och partipressen böra arbeta för klara, radikala linjer. Det er är alltför oklart att helt platonisk tala för Norges rätt til självstendighet o.d. Nej, vi böra gifva nörrmännen en positiv ståndpunkt.

Denne uttalelsen kan tilsynelatende tolkes i begge retninger. Lindleys hentydning til at Branting egentlig har et annet standpunkt kan for så vidt, like godt tyde på at han egentlig er motstander av en støtte til norsk side i unionskonflikten, som at han egentlig er tilhenger av en mer radikal uttalelse fra den svenske partikongressens side. På den annen side, når vi ser på historikken i Brantings unionspolitiske engasjement er dette svært lite sannsynlig. Da gjenstår det bare et alternativ. Lindleys uttalelse tyder sannsynligvis på at Branting egentlig var for en mer radikal uttalelse i unionssaken, enn det han gikk inn for på landsmøte. Uttalelsen til Lindley kan styrke antagelsen om at Branting gikk inn for en strategi  som tok sikte på å samle uenighetene i partiet i unionsspørsmålet bak et forslag som ikke tok stilling for eller mot unionen.
Forslaget var såpass romslig og harmløst formulert at det kunne bli samling rundt det. Det ville, slik det var formulert, likevel tjene som støtte til den norsk siden i unionskonflikten. Samtidig ville man sikre seg at de norske og svenske sosialdemokratene sto samlet.
        Neste innlegg som ble holdt av Pär Axelsson argumenterte for et standpunkt som tok sikte på bevaring av unionen. Han trakk inn antirevisjonisme debatten i den svenske arbeiderbevegelsen for å underbygge sin påstand om at en samarbeid med sikte på en bevaring av unionen var det riktige. Den antirevisjonisme debatten han sikter til er muligvis den debatten som  nevnes i partihistorisk litteratur mellom de tre viktigste lederne på 90 tallet, Sterky, Danielsson og Branting. Danielsson var den av de tre som mest utpreget i sin ideutvikling  tilpasset seg revisjonismens kritikk av den ortodokse marxismen. Dette førte til et opprør mot han på grunnplanet i partiet. Dette var sannsynligvis en medvirkende årsak til at han ikke ble valgt inn i riksdagen i tillegg til Branting I innlegget sitt sa Axelsson, etter å ha nevnt de antirevisjonistiske bestrebelsene, at sosialdemokratene før de avgjør sitt standpunkt, burde vurdere om en unionsoppløsning er ønskelig. Det er her tydelig at han henstilte til kongressen om nok en gang å revurdere hvordan man ser unionsspørsmålet i forhold til den sosialdemokratiske ideologien. Det ser ut som hans egen oppfatning var at en støtte til den norske siden i unionskonflikten var i strid med det internasjonalistiske perspektivet i den sosialdemokratiske tenkemåten. Henvisningen til de antirevisjonistiske bestrebelsene på 1890 tallet synes derfor å være en underforstått advarsel. Partikongressen burde ta seg i vare så man ikke glir ut i en revisjonistisk politikk igjen. Dette ville man gjøre hvis man vedtok en politikk som tok sikte på en unionsoppløsning. Han argumenterte også med at nordmenn og svensker er et folk, som det var fornuftig å se på som en enhet. Denne enheten var det fornuftig å bevare på grunn av den latente trusselen om et overfall fra stormaktene. Dette innlegget viser nok også betydningen av å forsvare sine argumenter i forhold til den sosialdemokratiske tenkemåten. Han prøver ved hjelp av sin kontekstualisering av unionsspørsmålet i forhold til den sosialdemokratiske tenkemåten, å vise at dette ikke er riktig sosialdemokratisk politikk. Ved at han  hentydet til oppgjøret med revisjonismen, viste han at han mente det ville være feilaktig sosialdemokratisk politikk å gi en alt for vidtgående støtte til norsk side i unionskonflikten. I dette tilfelle utgjorde dette hans tolkning tenkemåten rundt nasjonalisme og internasjonalisme. Innlegget fikk imidlertid ingen respons i videre innlegg på kongressen. Vi kan derfor konkludere med at dette forsøket på å reise en alternativ fortolkning av ideologiens betydning for stillingtagen i dette spørsmålet ble sjanseløst. De som innledet debatten i dette spørsmålet Eriksen og Branting hadde gjort for godt grunnarbeid i måten de forklarte sin politikk i dette spørsmålet i forholdet til tenkemåten i miljøet. Det kan tenkes, at dette hadde blitt vanskeligere hvis kravet hadde vært en mer uttalt, direkte støtte til norsk nasjonal uavhengighet. Det hadde det i tilfelle vært, om punktet om unionsoppløsning hadde vært med i kravet. Da hadde det vært langt enklere for opposisjonelle som denne delegaten, å angripe politikken ved hjelp av den sosialdemokratiske tenkemåten. I dette tilfelle var han imidlertid sjanseløs i å bryte i gjennom det virkelighetsbilde som hadde etablert seg på kongressen. Essensen av dette virkelighetsbilde er, som nevnt, at dette er en over og underklassekonflikt der det er en progressiv og god sosialdemokratisk sak å støtte den norske siden i konflikten.

Neste innlegg ble holdt av Hinke Bergegren, det tok også til orde for en politikk som gikk inn for oppløsning av unionen. Bergegren argumenterte for at det svenske arbeiderpartiet med denne handlingen ville vise nordmennene at svenskene ikke bare er et aristokratisk folk som bedriver undertrykkelsespolitikk. Han avsluttet innlegget med å fastslå at nordmennene deretter vil gå over til republikken som styreform. Dette utløste stor applaus på partikongressen. 
Innlegget til Beregren viser at han også begrunnet sitt standpunkt i en tenkemåte som så for seg unionskonflikten som en klassekonflikt mer enn som en nasjonal konflikt. Det at han fremhever at republikken vil bli resultatet synes også å ha betydning. Dette bidrar til å understreke at  han forstår  Norges unionsstrid som en del av den allmenne progressive striden for demokrati og framskritt. Med andre ord, en stillingtaken for unionsoppløsning kan forsvares med at det er i pakt med sosialdemokratenes målsetninger for samfunnet.
Deretter følger fire debattinnlegg som alle går ut på at partiet skal ta stilling for unionsoppløsning. Samtlige forsvarer en støtte til norsk side i konflikten ut fra den forståelsen som Eriksen og Branting hadde sett konflikten i lys av. Bergegrens framheving av at resultatet kan bli en republikk blir også gjentatt i av flere av disse talerne.
Etter disse fire debattinnleggene fikk man et av Ant Andersson, som argumenterte for at unionen ikke var noe arbeiderspørsmål. Han argumenterte ikke for standpunktet i forhold til den sosialdemokratiske tenkemåten. Innlegget hadde bare form av å være en kort erklæring der han hevder dette standpunktet. 

 Kata Dahlström tok så ordet. Hun henviste som mange foregående talere til konflikten som en over og underklassekonflikt, og at de svenske sosialdemokratene ville gjøre det riktige i å støtte nordmennenes krav. Hun stilte seg åpen til om fremtidens samarbeid ville komme til å bli innenfor eller utenfor unionen.
Etter henne er det noen små innlegg som tok til orde for tilsvarende synspunkt, før                        
           August Palm holdt et innlegg i debatten. Han hevdet i motsetning til den dominerende analysen på landsmøte, at unionsspørsmålet ikke var noe arbeiderspørsmål. Palm mente det var de storborgerlige partiene som blåser opp unionsspørsmålet. Han nevnte at man ikke burde gå inn for en unionsoppløsning, men heller gå inn for en skandinavisk union. Til slutt beskrev han den norske kampanjen for å bli kvitt unionsmerket i flagget som en komisk affære. Underforstått ligger det her, at han så på mye av det norske initiativet i unionskonflikten som tåpelige og unødvendige utslag av nasjonalisme. For øvrig sluttet han seg til Lundbergs resolusjonsforslag. Lundbergs resolusjonsforslag kom fram under en av de talerne jeg beskrev som fire innlegg til fordel for unionsoppløsning. Palm tok altså avstand fra Lundbergs argumenter om at unionsoppløsning er det beste, men slutter seg til det Lundberg mener kan bli et resultat av dette, en utvidelse av samarbeidet til et skandinavisk statsforbund. Vi ser her altså et nytt forsøk på å reise en annen forståelse av unionskonflikten enn den Branting og Eriksen har lagt opp til. I likhet med innlegget til Pär Axelsson beskrev han unionskonflikten som et borgerlig anliggende,  han understreket at det derfor ikke angikk arbeiderklassen. 

Redaktøren til avisen Arbetet i Malmö holdt så  et innlegg der han kritiserte Eriksen for sine uttalelser om at Norge ubetinget har rett til selvstendighet i alle mulige henseende innefor den bestående unionen. Han sa til dette at, de svenske sosialdemokratene nok skiller seg fra de norske i denne måten å se på unionen. Vi anser her at begge parter må underkaste seg visse innskrenkninger for unionens skyld, sa han. I Sverige finnes det innefor overklassen og bare der, understreker han, overhøyhetstanker om unionen. Vi erkjenner derfor nordmennenes krav om egne konsuler. Det  er derfor kun i spørsmålet om styring av utenriksledelsen at tvisten står. Han konkluderte med at en unionsoppløsning var det beste nå, fordi alle parter er blitt trøtte av disse spørsmålene som man ikke blir enige om 
Han synliggjorde altså her en åpenbar uenighet med den norske siden i unionskonflikten. Ved til slutt å nevne at man var uenige om ledelsen av utenriksledelsen, viste han at han var skeptiske til noen av nordmennenes krav i unionskonflikten. Han var altså ikke innenfor den forklaringsrammen som de fleste av de som har forsvart norsk side i unionskonflikten på kongressen. For han var det ikke en svart hvitt, over og underklassekonflikt, slik de fleste av talerne hadde lagt opp til. For han var det også et spørsmål om at nordmennene ikke vil akseptere at en union også innebærer at partene må underkaste seg visse innskrenkninger. Han valgte derfor å gå inn for en unionsoppløsning. Innlegget brøt altså med den dominerende oppfatingen på kongressen av at en støtte til norsk side, er en progressiv sak i hjerte av hovedstriden for sosialdemokratiet. Det vil si, kampen for demokratiet og motstand mot overklassens undertrykkelse. Innlegget ble likevel som Palms, ikke noe direkte angrep på denne tenkemåten. Det gikk heller inn som en del av den debatten som denne tankegangen har satt opp rammene for på kongressen, for eller mot unionen.
Ut fra de videre innleggene på kongressen ser man at Palm og Nilssons innvendinger mot  tenkemåten rundt unionskonflikten  ikke fikk noen videre reaksjoner  på kongressen. Den neste taleren redaktør Lindblad fra Gøteborg, valgte han å gå inn for forslaget til Branting. Han sa også at han i sjel og hjerte er enig med Nilsson, men mente man bør stanse ved erklæringen om støtte til konsulatlov. Det er vanskelig å si nøyaktig hva han mente når han sa  at han er enig med Nilsson i hans analyse. Det kan være at han var enig i Nilssons innvendinger mot den dominerende tenkemåten på kongressen når det gjelder dette spørsmålet. Man kan ut fra dette tenke seg at han unngikk direkte konfrontasjon med den, fordi denne tenkemåten ser ut til å ha hatt et så sterkt grep om kongressen. Lindblads rolle som redaktør i Ny Tid omkring en måned senere kan tyde på dette. I sin dekning av unionskonflikten viste han i da, at han da på et tidspunkt, så unionskonflikten på en annen måte en Olav Kringen i norske Social-Demokraten og Branting i svenske Social-Demokraten. I denne fasen av unionskonflikten ble de uenige om et norsk utspill der man tok avstand fra den svenske kronprinsens forhandlingsforslag. Lindblad fordømte de norske sosialdemokratenes støtte til dette som et utslag av sjåvinisme. Branting og Kringen gikk deretter på sin side til motmæle mot Lindblad. De forsvarte der de norske sosialdemokratenes handlinger i denne saken i forhold til den forklaringsmodellen av unionskonflikten  som dominerte det sosialdemokratiske miljøet. Lindblad måtte deretter gå tilbake på sitt utspill, men utfallet hans viste at han ikke var blind for at unionskonflikten hadde en viktig nasjonalistisk side som ”demokratimodellen” ikke fanget inn.  Kommentaren til Lindblad om at han var enig med Nilsson i sitt innlegg, kan derfor tyde på at han på flere måter var uenig i tenkemåten på kongressen rundt unionsspørsmålet. Han unnlot likevel, som Palm og Nilsson, å gå direkte til angrep på tenkemåten, men nøyde seg med å uttrykke seg i forhold til den debatten denne tenkemåten har skapt.

Etter dette innlegget fortsatte debatten på kongressen ut fra om man skulle ta stilling for eller mot en oppløsning av unionen. Det ble ikke gjort nye forsøk på å problematisere rammeforståelsen. Som tidligere nevnt, var dette at det dreide seg om en konflikt mellom over og underklasse, mellom den reaksjonære svenske staten og det progressive norske demokratiet.  Alternativet for debattdeltagerne ble derfor ikke om man skulle ta stilling til fordel for norsk side i konflikten. Man fikk i stede velge mellom om denne støtten skulle bety direkte støtte til en oppløsning av unionen, eller bare en støtte til konsulatsaken. Debatten på landsmøte endte opp i en diskusjon av detaljene i formuleringene  som skulle stå i resolusjonen til kongressen. 
Konklusjon

På partikongressen ble det en dominerende stemning for å støtte norsk side i unionskonflikten. Denne stemningen ble argumentert fram med bakgrunn i en spesiell analyse. Man så for seg at engasjement var riktig i forhold til den sosialdemokratiske tenkemåten. En støtte til norsk side i unionskonflikten var riktig i forhold til klassekamp og demokratitankegangen.
Noen  av delegatene på kongressen gikk ikke uten videre god for denne analysen av unionskonflikten. De fikk imidlertid ingen gehør for sine alternative synspunkter. Debatten på kongressen og avisdebatten i forkant av den, viser hvordan en synsmåte på unionskonflikten ble etablert innenfor det svenske sosialdemokratiske partiet. Det perspektivet som man valgte å se unionskonflikten ut fra, harmoniserte bort den latente konflikten i den sosialdemokratiske ideologien mellom nasjonalisme og internasjonalisme. Måten dette ble gjort på var å tone ned det nasjonalistiske aspektet ved unionskonflikten. 
Debatten i avisene og på landsmøte satte ikke de nasjonale motivene for den norske partens krav i sentrum. I stede valgte man betone de norske kravene helt som et ledd i en allmenn strid om demokratiet. I debatten på landsmøte kan man også fastslå at denne betoningen fikk utslag på debatten. De som argumenterte for å overbevise kongressen om å engasjere seg, unngikk å berøre det nasjonale aspektet ved konflikten. 
Det er ikke vanskelig å tenke seg at diskusjonen kan ha slått annerledes ut hvis Eriksen og Branting  hadde uttalt seg klarere. I stede for å argumentere for en almen støtte til den norsk side i konflikten, kunne de ha bedt om støtte til en unionsoppløsning. Vi kan se for oss to grupper som potensielt ville ha stått mot Branting og Eriksen, hvis de hadde lagt fram saken på denne måten. Den ene gruppen er den delen av partiet som ut fra den sosialdemokratiske tenkemåten ville stille seg kritisk til en for uttalt støtte til et nasjonalistisk krav. Den andre gruppen kan vi se for oss, ville være den sammensatte gruppen av folk som var for bevaring av unionen av  mer patriotiske grunner.  Man kan også tenke seg  at noen ville sette seg mot et slikt krav på et annet grunnlag. Man kan tenke seg at mange delte de oppfatningen som Vedung mener fantes blant liberale i Sverige. Vedung nevner jo at deler av venstresiden og de liberale var unionsvennlige. De var det fordi de mente dynamikken i unionsfellesskapet ville føre til reformer i Sverige. Vi ser blant annet  at Värner Ryden som var for bevaring av unionen havnet på Alfred Eriksens  og Brantings side i diskusjonen. Årsaken til dette lå sannsynligvis i hvordan Branting og Eriksen presenterte konflikten. 
Det ble skapt et solid flertall for at bevegelsen skulle engasjere seg for norsk side i unionskonflikten. Dette flertallet ble imidlertid skapt med bakgrunn i at Branting og Eriksens forståelse av unionskonflikten fikk gjennomslag. I dette perspektivet var ikke unionskonflikten først og fremst en nasjonal strid men en kamp for demokratiet.

Kapittel 2:Forståelsen av unionskonflikten  satt under press i svenske Ny Tid.

Dette kapitlet har tre formål. Jeg skal for det første vise  hvordan enighetspakten mellom de to arbeiderpartiene i en viss periode var utsatt for press på grunn av endringer i unionskonflikten.
I mars måned ble det uenighet mellom de sosialdemokratiske avisene om hvordan man skulle forholde seg til et svensk forhandlingsutspill. For det andre vil jeg vurdere hvordan norske Social-Demokraten forholdt seg til den nasjonale vekkelsen i Norge. Man hadde gått med i den nasjonale samlingen, men i redaksjonens kommentarer merker man en kritisk holdning mot nasjonalistiske tendenser i Norge. Jeg har en tredje målsetning med kapitlet. Jeg  vil forsøke å vise at konflikten kan si noe om holdningen til unionskonflikten i svenske sosialdemokratiske kretser. Analysen av avisdebatten i denne perioden i Ny Tid viser at det ikke var like stor begeistring for unionskonflikten i dette miljøet. Det var en tendens til å se annerledes på konflikten enn Hjalmar Branting i svenske Social-Demokraten.  

Da kronprinsen som stedfortredene monark besøkte Kristiania i perioden 13. februar til 14. mars oversendte han et skriv til spesialkommiteen datert 28. februar. Dette var kronprinsens eget initiativ. I dette brevet la kronprinsen opp til å revurdere hele det svensk norske utenriksvesen gjennom nye forhandlinger. Dette skrivet førte til en liten debatt i mellom de viktigste sosialdemokratiske avisene i Norge og Sverige. 
          Svenske Ny Tid reagerte på en annen måte på kronprinsens skriv enn norske og svenske Social-Demokraten. Ny Tid fordømte en tid nordmennenes avvisning av kronprinsens skriv. De så denne handlingen som et uttrykk for at nordmennene hadde kommet inn i en farlig sjåvinisme. En stund lå Ny Tids perspektiv på unionskonflikten ganske nær det en minoritet på den svenske partikongressen hadde hevdet, at unionskonflikten var en sak uvedkommende for arbeiderklassen. Til tross for at man altså tilsynelatende var helt enige om sin analyse av unionskonflikten på partikongressen, førte utviklingen i konflikten til forskjellige synspunkter innad i den svensk norske arbeiderbevegelsen bare få dager etter kongressen. Dette viser sårbarheten ved den enighetserklæringen man hadde kommet til.  Analysen av situasjonen på kongressen hadde vært svært generell. Nå da unionskonflikten gikk inn i en ny fase, ble det opp til de sosialdemokratiske aktørene å fortolke på grunnlag av en skjønnsvurdering, hva som ville være en riktig sosialdemokratisk politikk. 

Norske aviser var ikke interessert i utspillet fra kronprinsen, det ble oppfattet som utidig. I Norge var det enighet om at man ikke skulle gå inn i nye forhandlinger før konsulatsaken var sanksjonert fra svensk side.         
 Etter at forhandlingene mellom Norge og Sverige formelt sett ble avbrutt i begynnelsen av februar, satte Stortinget ned en spesialkommite som skulle ta opp den videre unionspolitikken til vurdering. Den 6. mars offentliggjorde spesialkomiteen et skriv som ga retningslinjene for dets videre arbeid. I dette programmet står det nokså i klartekst at stortinget anbefalte en handlingspolitikk langs den korte lovlinjens prinsipper. Spesialkomiteen aviste ganske snart utspillet til kronprinsen.
 
Norske Social-Demokraten
Den 2 mars gir norske Social-Demokraten en kommentar til kronprinsens skriv.
Artikkelen ironiserer over at kronprinsens henvendelse tyder på en manglende forståelse av hele unionskonflikten. I den forbindelse pekes det på at kronprinsen bryter med konstitusjonelle prinsipper ved å gå direkte inn i denne konflikten med et utspill som privatmann. Avisen slår fast at formålet til kronprinsen er å bygge opp en stemning i Norge for unionen. Regenten forsøker å vise opinionen at han har en oppriktig vilje for å finne løsninger i konflikten. Artikkelen konkluderer med at det motsatte av hensikten vil bli oppnådd. Stemningen i befolkningen mot Bernadottene, vil bli styrket etter dette. 
               Noen dager etter, den 4 mars, gjengir avisen  norske Ny Tids redaksjonelle kommentar til denne saken. I denne artikkelen avvises utspillet til kronprinsen om forhandlinger av hele unionsspørsmålet på et bredt grunnlag. Kommentaren mener konsulatsaken må ordnes først, deretter kan man gå inn på den type av forhandlinger, og avgjøre om man skal oppløse eller revidere unionen. Det skrives videre, at man er i god forståelse med de svenske sosialdemokratene om at den korteste vei nå velges.
 
Ny Tid
 Svenske Ny Tid kommenterer kronprinsens forslag i forhold til hvilke reaksjoner det har fått i norske aviser. Selve forslaget står også på trykk samme dag i avisen men det gis ingen isolert kommentar av skrivet for seg fra redaksjonens side. 
             Det er kanskje verdt å merke seg at denne teksten, som gir inntrykk av å være et nøytralt referat av forskjellige utdrag fra norsk og svensk presse, faktisk står under spalten ” För Dagen”. Denne spalten, som fantes i både svenske Social-Demokraten og Ny Tid var vanligvis det stedet hvor lederartikkelen sto.
             Avisen viser, tilsynelatende ut fra et nøytralt ståsted, til hvilken irritasjon forslaget har ført til i den norske presse. I begynnelsen siteres Verdens Gang, denne avisen nevner at dette utspillet må betraktes som utspillet fra en privatmann uten konstitusjonell betydning. 
Deretter refereres Morgenbladets kommentar. I den forbindelse retter Ny Tid oppmerksomheten mot en bestemt del av kommentaren som gjengis i avisen.
Rörande kronprinsens hänvisning til nya förhandlingar skrifver tidningen: Det borde synas som om Norges folk och Norges konung i gemensamt inträsse borde vara lika ifriga för att afvisa hvarje försök i denna riktning och att ingen af dem skulle vara villig att upptaga forhandlingar med en regjering som behandlat oss på ett sådant sätt.

Avisens forlater så i sin presentasjon av saken i den borgerlige pressen. Spalten som bringer referater av norske kommentarer til kronprinsskrivet, fortsettes så med å sitere en artikkel fra norske Social-Demokraten. Slik den opprinnelig sto i norske Social-Demokraten hadde den ikke noe å gjøre med debatten rundt kronprinsens henvendelse. Den artikkelen som blir sitert er heller ingen redaksjonell kommentar skrevet av avisens journallister. 
            Artikkelen hører til samme type sjanger som den tidligere nevnte artikkelen av Erik Heden i svenske Social-Demokraten. Det dreier seg om en artikkel som i svært generell form reflekterer over sosialdemokratenes forhold til det nasjonale. 
             Artikkelen sto på trykk den 27 februar, altså flere dager før de nevnte kommentarene fra borgerlige aviser, og derfor også før skrivet til kronprinsen ble kommentert offentlig. Likevel velger altså redaksjonen i sin kommentar til den norske avisdebatten rundt dette skrivet, å ta utgangspunkt i denne artikkelen når den sosialdemokratiske pressen ståsted skal kommenteres.  
         Teksten slik den står på trykk i Ny Tid, sammen med en samling kommentarer fra norske aviser, skaper et inntrykk av et det er en forskjell i syn på saken mellom den borgerlige og den sosialdemokratiske leiren i Norge. På dette tidspunktet hadde imidlertid ikke norske Social-Demokraten gitt noen kommentar til denne saken.
         Hele presentasjonen tyder på en bevisst redaksjonell hånd, som ønsker å presentere saken ut fra sitt spesielle ståsted. Når vi ser videre på innholdet i det Ny Tid velger å sitere fra artikkelen så viser det hvilken virkning utsnittet får i denne presentasjonen.

Norska Soc-D skriver:ja, hvem är det egentligen som sagt det värkligt nationella ordet i unionsstriden? frågar tidningen. Är det vänstretidningarne som kan ta fram sina gamla ideal och namn från den värsta kapprustiden, putsa dem litet och säga:se här är vår kära grensfästnings-Strang, nu skulle vi haft honom mot svensken! Eller är det ”maalbladet” när det diktar sig in i krigshimlen med sin ”krigsenergi” och sina nationella trummor?
Eller är det de som söka piffa upp våra mildest talt obetydliga krigsminnen från 07 och 08? Är detta det nationella ord som situationen nu kräfver? Nej, långt ifrän! Tiderna förändras krafven med dem. I dag säger den det nationella ordet som ropar: Til Ostasien med dem, som tala om krig mellan Sverge och Norge! Bortom Sibirien med dem där kunna de finna ett värksamhetsfält!….Vi ha brutit nya vägar för norsk politikk. Vår fulla rätt ha vi häfdat oafkortad nationel. På samma gång har de svenske arbetarnes förståelse slagit svärdet ur de storsvenska och norsknorska nationalisternas händer. Detta är det nationella ordets värkan.

Ut fra måten utdraget fra norske Social-Demokraten blir stilt sammen med utdraget fra Morgenbladet får det en bestemt effekt. Man får det inntrykk, at Morgebladet og de andre borgerlige avisene som blir nevnt ovenfor, har som holdning at man ikke får i gang flere forhandlinger med den svenske regjeringen. 
            Slik det står ser det ut som de borgerlige avisene i Norge og kongemakten har felles interesse av at forhandlingene ikke kommer videre. Hvorfor skulle de ha det, kan man spørre seg.  Svaret kommer retorisk ved hjelp av innholdet i  neste utdraget fra norske aviser. I dette utdraget, sakset fra en annen sammenheng, anvender artikkelforfatteren en sosialdemokratisk klassetankegang i måten han ser hele unionskonflikten. Deler av det norske Venstre fremheves som sjåvinister som er farlige i sin hissing til krig. I sammenhengen virker det som Venstres avvisning av kronprinsens skriv, er et uttrykk for en slik aggresjonsrettet nasjonalisme. 
Slik dette utdraget er satt sammen med tekstene overfor, skaper det inntrykk av at kongemakten og de borgerlige kreftene i Norge har felles interesse av at unionskonflikten ikke finner noen løsning. På den måten får  nemlig begge parter framprovosert nasjonalistiske stemninger i hvert sitt land. Sosialdemokratene står imidlertid utenfor denne ”sabelskranglingen” og er oppgitt over både kongemakten og den borgerlige siden i Norge.
           På den måten teksten står arrangert i den svenske Ny Tid får vi altså inntrykk av at en slik analyse er de norske sosialdemokratenes analyse. Videre virker det som artikkelen mener at en videre forhandlingsvilje hos begge parter heller bør være løsningen. Etter presentasjonen av den norske debatten, går avisen over til å diskutere noen svenske liberale avisers redaksjoner. Avisen Dagens Nyheter blir sitert på at kongemakten hvis det får realisert dette programmet, kan regne med en frisinnet opinion innad i Sverige. 
           Vedung nevner, som nevnt i innledningen, at det var en unionsvennlig fløy på den liberale venstresiden i Sverige. Dagens Nyheters kommentar er sikkert uttrykk for det. I følge Dagens Nyheter skyldes konflikten den svenske regjeringen. Alt vil bli annerledes om det svenske folket får komme til orde. Unionens utsikter skulle være bedre og andre, hvis denne svenske folkemening fikk komme til orde. Kronprinsens henvendelse tolkes av Dagens Nyheter som en tydelig advarsel til nordmennene om å gå inn på en vei som ikke leder til målet.
          Til slutt siteres en artikkel av den norske unionsvennen professor Morgenstierne i Aftenposten. Morgenstierne fordømme i artikkelen Nansens støtte til en norsk aksjonspolitikk, han fastslår at unionsvennene nå må gjøre alt for å verne om unionen. 
  
          Den 7 mars kommer det en redaksjonell kommentar på trykk under overskriften ”Den  svensk norske unionskrisen”. I denne sies det i klartekst at den svensk norske unionskrisen har kommet på avveie nå når kronprinsens innspill om nye forhandlinger har blitt neglisjert av spesialkomiteen. Avisen regner med at Stortinget kommer til å følge spesialkomiteen . Slik Ny Tid ser det, har derfor det norske folkets representasjon kommet på kant med sin egen kongemakt. 
              Avisen sier at de frykter sterkt hva som vil komme ut av denne konflikten, og hinter tydelig til faren for krig. De mener kongen er satt i en vanskelig knipe der han må velge mellom to onder, enten sanksjonere loven, og dermed gå inn på et ydmykende retrett, eller nekte å gjøre det. Hvis han nekter vil dette som avisen sier, utløse revolusjonære tilstander.  Avisen mener at den norske statsmakten,  nå tilspisser situasjonen på en farlig og uansvarlig måte preget av sjåvinisme. 
               Den maner sterkt til det norske Arbeiderpartiet om å forsøke å bremse denne alt for langt gående sjåvinismen hos de besittende klassene i Norge.   
Samme dag har avisen en spalte der de siterer liberale svenske dagsaviser, Dagens Nyheter og Stocholms Dagblad, som er kritiske til den norske håndteringen av unionskonflikten. Dagens Nyheter siteres på at nordmennene av de mulige utveier som forelå, nå har valgt den mest aggressive.
Svenske Social-Demokraten
Den første kommentaren i saken kommer på trykk den 3 mars. I avisens dekning av saken blir det utvetydig tatt avstand fra Kronprinsens utspill. Det framheves at dette er et uspill som bryter med konstitusjonen. 
              Kronprinsen henvender seg som privatmann, og forsøker i kraft av det og påvirke den politiske prosessen. Underforstått ligger det her en vurdering av maktfordelingsprinsippet i den norske konstitusjonen. Videre i artikkelen argumenteres det i forhold til ”demokratiperspektivet” på flere forskjellige måter. Det fremheves at regenten setter seg opp mot folket og folkeviljen ved å gripe inn på denne måten.

Norske Social-Demokraten
Den 8 mars blir det gjengitt noen utdrag av svenske Ny Tids reaksjoner på kronprinsens brev. Det blir ikke gitt noen redaksjonell kommentar til dette i norske Social-Demokraten. Dagen etter gis det et referat av kommentaren i svenske Social-Demokraten. I avisen samme dag gis det en kommentar på stillingen i unionskonflikten, og i den forbindelse også på Ny Tids reaksjoner på den. Det skrives blant annet at partiet fult og helt står bak Alfred Eriksens stillingtagen i spesialkomiteen til fordel for en raskest mulig løsning av konsulatsaken. Det understrekes videre at man nå ikke kan komme forbi denne saken. Den har trengt helt i forgrunnen,  alt må derfor settes inn på å løse den straks. Den politikken det er enighet om nå er dessuten opprinnelig de norske sosialdemokratenes gamle unionspolitikk. 
               Journalisten, antakelig redaktør Olav Kringen,vedgår at konsulatsaken i seg selv er et borgerlig krav som vedrører borgerskapets interesser rundt handel. Han fortsatte med å forklare at slik debatten hadde utviklet seg, symboliserte denne saken imidlertid noe helt annet. I linje med denne kjensgjerning var det ytterst viktig for Norge å presse denne saken i gjennom. Saken rørte ved Norges rett til selvstendighet som nasjon. Han avsluttet med å fastslå at det derfor var et samlet parti som sto bak Alfred Eriksens beslutning om  å stemme med flertallet spesialkomiteen.  
               Til slutt omtales Ny Tids uttalelse om at spesialkomiteens beslutning kan føre de to folk ut på avveier. Journalisten gir en kommentar til dette der det blir sagt at denne uttalelsen hadde vakt bedrøvelse innenfor miljøet. Det ble igjen understreket at spesialkomiteen anviser den tryggeste og mest farbare veien i konsulatsaken. Alle andre veier var avveier som ville føre til uendelig krangel og lange kapprustninger.  Konsulatsaken skal avvikles i fred og ro, det er også sosialdemokratenes politikk. Hvis noen norsk mann hisser  til krig vil sosialdemokratene stanse dette. På samme måte forventer norske sosialdemokrater at de svenske stopper et hvert tegn til sjåvinisme på sin side. 
             Lenger ut i artikkelen nevnes det at norske sosialdemokrater syns det er blitt gjort for mye i Sverige ut av kronprinsens brev i til spesialkomiteen.  I konsulatsaken regner man med dette brevet som en bisak uten avgjørende betydning. Journalisten regne det som et listig forsøk fra monarkens storsvenske rådgiver på å sette mentaliteten i Norge opp mot monarkiet. 
             Dette mener artikkelforfatteren kan være en bevisst forsøk på og få mant fram en sjåvinistisk stemning i Sverige bak kongen.
Til slutt i artikkelen fastslås det at det er et ubrytelig sosialdemokratisk prinsipp at det vernes om en nasjons rett til å leve sitt selvstendig folkelig liv. Det er det denne saken gjelder, konkluderes det med, og dette er godkjent av ”al verdens myldrende millioner social demokrater.” 
             Den neste dagen kommer en ny kommentar på trykk vedrørende denne saken skrevet av Puntervold. Denne artikkelen går ganske krast til angrep på Ny Tid reaksjoner på utviklingen i konsulatforhandlingene. På punkt etter punkt argumenterer Puntervold for at det er en progressiv sosialdemokratisk politikk som nå blir fulgt. Den er i tråd med det vedtaket om samarbeid som man gjorde på den svenske partikongressen. Svenske Ny Tid har derimot foretatt en feil analyse i saken, mener Puntervold. 
              Innledningsvis i artikkelen berømmer han svenske Social-Demokraten for deres analyse i saken, mens han tar avstand fra Ny Tids linje. Han sier at man fra norsk sosialdemokratisk hold vil protestere mot holdningen til Ny Tid, som beklager at spesialkomiteen har avvist kronprinsen brev.
              Puntervold viser til den sosialdemokratiske tenkemåten i forhold til demokrati og kongemakt når han argumenterer for sitt standpunkt. Først begrunner han spesialkomiteens avvisning av kronprinsens brev ut fra argumentet om at man ikke kjenner noen personlig kongemakt i Norge. Han viser altså til at det på prinsipielt grunnlag i seg selv blir feil i henhold til konstitusjonelle regler når  kongemakten henvender seg på denne måten. Han understreker at norske og svenske Social-Demokraten er enige om dette, og at Ny Tid i så måte står i en minoritetsposisjon innenfor miljøet i sin vurdering av saken.  

Når vi ser på Olav Kringens  linje i denne fasen av unionskonflikten så ser vi følgende.
Han stiller seg også kritisk til deler av den politiske kampanjen i Norge, som han regner som sjåvinistisk. Denne analysen blir så fulgt opp av de svenske avisene. Den 9 mars står det på trykk en artikkel av Värner Ryden. Her uttrykkes det på nytt en bekymring over den nasjonalistiske stemningen som blir hisset opp i Norge. Man mener nordmennene kan være trygge på at det ikke under noen omstendigheter vil bli gjort forsøk på krig fra svensk side. Samtidig understreker man at det er feil fra norsk side og mane opp en stemning der man ser for seg at hele det svenske folk står sammen med regjeringen Boström. Det nevnes her at man i hvert fall kan være trygg på at flere 100 000 ikke står for de samme synspunkt som Boström. Hvis det kommer opp forsøk på å starte krig fra svensk side, vil den svenske arbeiderbevegelse forhindre dette. Dette kan nordmennene være sikre på konkluderes det med. 
Til slutt i artikkelen legges det vekt på at den svenske arbeiderklassen har forpliktet seg til en slik støtte, i og med vedtaket på partikongressen. Artikkelforfatteren retter deretter en henvendelse til den norske siden. Det er her er underforstått at de norske sosialdemokratene gjennom den samme avtalen har forpliktet seg til tilsvarende holdningskapende arbeid i Norge. Sjåvinismen hos deler av venstresiden i Norge trekkes igjen fram som negativ. 
               Det er underforstått at man etterlyser at arbeiderbevegelsen i Norge setter inn krefter på å demme opp for denne sjåvinismen. Neste gang unionsspørsmålet omtales i avisens spalter er den 14. mars. Det er Gerhard Magnusson  som er sendt til Kristiania som korrespondent som skriver en artikkel. I  den beskrives den politiske stemningen Norge. Han viser til at det nå hersker politisk samling i landet mellom Høyre og Venstre. 
               Videre argumenterer han sterkt for at de nasjonale kravene til Norge er legitime. De bør støttes av alle i Sverige. Det er litt uklart, når man leser artikkelen, om han ser for seg et unionsbrudd eller en likestilling av unionen som den trolige utgangen på konflikten. 
               I samme periode finner man i svensk Social-Demokraten artikler som kritiserer utspill fra det man ser på som utspill fra storsvensk hold.    
 Mindre bastant i svenske Ny Tid
 Den 8 mars kommer en lederartikkel på trykk som legger vekt på at mangelen på demokrati i Sverige har gjort unionskrisen akutt. Med et mer utviklet demokrati ville man hatt en mer liberal regjering, og på den måten hadde det vært mulig å bli enig med nordmennene. 
              Samme dag kommer det et utdrag av en artikkel fra  Norske Social-Demokraten på trykk. Avisen  siteres på at de advarer mot sabelskranglingen i nasjonalistiske kretser i Norge. Man finner grunn til å advare mot en del aktører i den borgerlige presse som nå går inn på en uansvarlig nasjonalistisk politikk. Avisen siteres på at den vil ha konsulatloven gjennomført nå, men de er redde for at stemningen i det politiske miljøet i landet kan framprovosere krig. De sier blant annet at hvis konsulatloven gjennomføres på den måten sjåvinistene vil, så kan det bli fare for krig. Utdraget trykkes i Ny Tid for øvrig uten kommentar. Slik utdraget står, og fordi artikkelforfatteren i norske Social-Demokraten uttrykker seg noe uklart, kan den bli tolket i tråd med det perspektivet Ny Tid de siste dagene hadde lagt seg på når det gjaldt det norske utspillet i unionskonflikten.
                I Ny Tid den 10 mars omtaler avisen et møte med Ernst Sars, Nansen og Gunnar Heiberg i Kristiania. Under overskriften ”Unionsrabalderet i Norge” skriver avisen om dette møte. Det kommer fram at møtet i en resolusjon oppfordret Stortinget til å stå samlet bak det spesialkomiteens beslutninger. 
På samme sted refereres fra et møte i Stockholms fredsforening, der en norsk taler hadde advart mot den svenske pressens holdinger de siste ukene i unionskonflikten. Avisen kommenterer dette med å spørre: Hva med den norske pressen som er oversvømmet av galskapen, hvorfor finner han ingen grunn til å kritisere dem?

Den 11 mars kommer en interessant artikkel på trykk under overskriften: ”Apropos”. Det reflekteres i artikkelen over møte i Stockholms fredsforening. Man ironiserer i teksten over en norsk taler som ga uttrykk for hva han mente var flertallets ønsker i Norge når det gjaldt unionsoppløsningen. 
            Det nevnes at han ikke ville rive grensefestingene, og at man heller ikke i Norge var interessert i en republikk, man ville anskaffe en egen konge. Etterpå holdt lederen i fredsforeningen en avsluttende appell der han ropte; leve Norge! Avisen kommenterer ironisk at det eneste som mangler er et klassekampperspektiv i sin avsluttende kommentar. Det sies til slutt at reaksjonen i Sverige virkelig har båret frukter. Da mener man sannsynligvis at den har gjort det når det gjelder å bygge opp en nasjonalistisk stemning i Norge. Formannen i fredsforeningen blir slik de legger fram saken, en nyttig idiot som innbiller seg at han støtter noe progressivt når han støtter den norske siden i konflikten.   
           I avisen samme dag holder avisen et oppgjør med Nansen. De omtaler han som stornorsk sjåvinist. De kommenterer talen han holdt under overfor nevnte møte, der Nansen i følge avisen antyder at krig må bli løsningen dersom aksjonspolitikken ikke fører fram. Dette fordømmes sterkt i den redaksjonelle kommentaren, og man henstiller til norske sosialdemokrater om å ta et oppgjør med sjåvinismen innad i Norge. 
           De peker på at ingen i Sverige nå har nevnt krig som en mulighet, og at det derfor er Nansen som nå bringer dette på banen. I forhold til unionskonflikten sier avisen at den må løses i fred og ro, og helst uten sjåvinistisk opphisselse, det sies ingenting konkret om hva denne løsningen skulle innebære. Det er uklart når man leser teksten, om Ny Tid er motstander av aksjon i konsulatsaken, eller om de bare fordømmer visse ytringer hos noen norske aktører.
Avisen mener det er mer enn nok av bitterhet mellom de to folk allerede, og at et utspill som dette fra Nansen bare bidrar til å tilspisse situasjonen. Hvis en slik sjåvinisme hadde opptrådt i Sverige, avslutter kommentaren, så hadde de svenske sosialdemokratene vært raskt ute med å kritisere den.

Ny tid tar selvkritikk               

 I en form for lederartikkel dagen etter, under tittelen ”Den svensk-norska-unionskrisen,” kommenterer avisen hvilke reaksjoner Ny Tids profil i de siste ukene i forhold til utviklingen av unionskonflikten har fått i norske Social-Demokraten.
              Ny Tids ytring om at spesialkommiteens beslutning om å avvise kronprinsens tilbud, kunne føre til en utvikling som ville føre begge folkene på avveier, hadde vekket reaksjoner i norsk Social-Demokraten. 
             I følge Ny Tid hadde det ført til at norske Social-Demokraten trodde at de mislikte beslutningen som sådan. Det var imidlertid, i følge avisen, ikke tilfelle. De understreker igjen at grunnen til at de stilte seg kritisk var at stornorsk sjåvinisme nå kunne føre de to landene in i en utvikling som ledet på avveie. 
             Beslutningen som sådan var de” i och för sig” ikke mot. Denne runde forsonende kommentaren fra Ny Tids side, tyder enten på at de tilslører fakta, eller at de har utviklet sitt syn på saken. 
Den 13 mars står en notis om et møte om unionsspørsmålet holdt av studentene i Gøteborg.
Studentene vedtok en resolusjon som støttet kronprinsens utspill, og de ytret ellers i resolusjonen ønsker om at unionskonflikten vil få en god løsning. Avisen kommenterer dette med å si at de finner det gledelig at studenter med dette gir en smule bevis for at de engasjerer seg i det som foregår omkring dem. I de følgende dager står det flere artikler som berører unionsproblematikken. Den 15 mars står det på trykk en liten kommentar om reaksjonene på unionsproblemene i Russland. Artikkelen har en advarende form, fordi den peker på at Russerne nå forbereder seg på å ta vare på sine utenrikspolitiske interesser. Dagen etter står en lengre artikkel på trykk under tittelen, ”Äro det norska folkets kraf berättigade?”.	
Artikkelforfatteren drar opp linjene i unionskonflikten tilbake til 1814. Han mener nordmennenes krav nå bare er et krav om likestilling i unionen. Et slikt krav bør hilses velkommen. 
Fra midten av mars kommer det opp en endring av oppmerksomhet i unionskonflikten. Kronprinsens avviste utspill kommer nå i bakgrunnen for debatten  
               Ved at den svenske riksdagen utnevner et hemmelig ”utskott”, slik som i 1895 til å rede ut unionsproblemene, rettes oppmerksomheten nå mer mot den svenske siden i unionstvisten. 
               Man ser også at fra omkring denne perioden opphører forskjellene mellom Ny Tid og svenske og Norske Social-Demokraten  i måten de problematiserer unionskonflikten. Ny Tid fokuserer resten av måneden i sine artikler på det de mener er negativt med den Boströmske politikken. Man merker også en tendens til unionsvennlighet i disse artiklene.

Konklusjon

I dette kapitlet har jeg  trukket fram de sosialdemokratiske avisenes forskjellige tolkninger av kronprinsens utspill i unionskonflikten. Her var forskjellen såpass stor at det nesten utviklet seg til konflikt.
               Her ser i hvert fall det vi kan kalle  frøet eller spiren til hva som i dette tilfelle kunne ha ballet på seg til en konflikt. Vi har sett at denne konflikten, eller om man vil missforståelsen, i dette tilfelle ble avverget gjennom samspillet mellom Olav Kringens og Hjalmar Brantings redaksjonelle linje.  Norske og svenske Social-Demokratens kommentarer, bar preg av at man leste hverandres aviser. Man formet sin egen stilling til saken ved å lytte til den andre parten. 
         Den redaksjonelle linjen til norske Social-Demokraten i denne fasen av unionskonflikten var preget av et balansehensyn mellom forskjellige verdier. Man merker en vilje i den redaksjonelle dekning av unionskonflikten til å stille seg skeptisk til, ikke bare den mest ytterliggående nasjonalismen i norsk politikk.  Man kritiserer også mer moderate utslag av norsk nasjonalisme. Dette var selvsagt resultat av en prioritering fra redaktøren og redaksjonens side. Man måtte nødvendigvis gjøre et valg i  måten de nasjonalistiske og de internasjonalistiske ideene i bevegelsen skulle prioriteres og ballanseres opp mot hverandre.
          I tråd med dette forsøkte redaktøren og redaksjonen og være lojale mot de internasjonalistiske perspektivene i den marxistiske ideologien. Samtidig var man lojal mot den politiske samlingen i Norge når det gjaldt  konsulatsaken. Norske Social-Demokraten forsvarte derfor Spesialutvalgets valg om å avslå anmodningen fra kronprinsen om nye forhandlinger. I den samme periode tok man imidlertid samtidig avstand fra og advarte mot det man så på som tendenser til sjåvinisme i den norske offentlige debatten. 
          Svenske Ny Tid og svenske Social-Demokraten på sin side, utviklet sitt ståsted ut fra litt andre forutsetninger. I dette tilfelle, der jeg har undersøkt avisdebatten i mars rundt henvendelsen til kronprinsen, kommer de to svenske avisene med forskjellige vurderinger i spørsmålet. På et tidspunkt i mars måned kommer man altså i en situasjon der norske Social-Demokraten og svenske Social-Demokraten tar avstand til Ny Tids vurdering av kronprinsens forslag
Ny Tid viste gjennomgående en annerledes holdning til unionskonflikten enn de to andre avisen i denne perioden. I kommentarene merker man en kritisk holdning til norsk nasjonalisme. Man advarer norske sosialdemokrater mot å komme for nær standpunktene til Venstre. Det er tydelig at man ikke bare legger ansvaret på svensk side for unionskonflikten. Det virker som svenske Ny Tid mener at en del av ansvaret også ligger på de nasjonalistiske kretsene i Norge, som er snare til å sette konflikten på spissen. I samme periode gjengir også svenske Ny Tid flere unionsvennlige kommentarer fra svenske liberale aviser. Det kan virke som svenske Ny Tid sympatiserte med disse holdningene.  
         Studiet av de forskjellige reaksjonene på henvendelsen fra Kronprinsen, viser ikke at det ikke fantes en ”god vilje” til å være tro mot ”samarbeidspakten” fra februarkongressen. Den viser snarere at problemer oppsto på tross av at det fantes en slik vilje. 
Hensynet til det internasjonalistiske perspektivet var selvsagt ikke den eneste motivasjonsfaktoren bak sosialdemokratenes vurdering av unionskonflikten. Uvergelig måtte virkeligheten fortone seg noe annerledes om man befant seg i Sverige enn i Norge, eller omvendt. Akkurat som de norske sosialdemokratene leste unionskonflikten ut fra sin nasjonale tilhørighet, gjorde også de svenske partikollegene dette. 
          Disse tegnene til konflikt i mars var imidlertid minimale, og i det stor bilde uten betydning. I slutten av mars fikk man stort sett klarnet opp i uoverensstemmelsene seg i mellom. Ettersom unionskonflikten  utviklet seg, ble også spørsmålet om kronprinsens henvendelse ganske raskt uaktuelt. Eksemplet er likevel viktig, fordi det viser at fantes tegn til at de forskjellige sosialdemokratiske avisene kunne tolke unionskonflikten forskjellig. Dette kunne føre til uenigheter og konflikter. Senere i oppgaven vil jeg undersøke om det dukket opp liknende konfrontasjoner i samarbeidet utover i unionskonflikten.

Kapittel 3. Olav Kringens unionspolitikk på våren fram til 7.juni. - Unionspolitikken preges av dialog med svenske  sosialdemokratiske aviser. 

Dette kapitlet skal handle om Olav Kringens unionspolitiske linje fra april og fram til 7 juni. Jeg vil vise at unionspolitikken ble utformet i dialog med de svenske sosialdemokratiske avisene. I forrige kapittel tok jeg for meg en del av unionsdebatten i mars måned. Av den grunn faller det naturlig å hente eksempler fra april og utover i dette kapitlet. Denne teksten skal ikke ta for seg alle kommentarer til unionskonflikten i perioden. Jeg har trukket ut noen representative episoder i debatten for å vise tendensen i Kringens unionspolitiske linje. Kapitlet vil ta for seg tre faser i avisdebatten i denne perioden. 
         Første del vil ta opp diskusjonen rundt et svensk forhandlingsforslag i april. I denne delen vil jeg trekke inn de svenske sosialdemokratiske avisene, Ny Tid og Social-Demokraten. Begrunnelsen for dette er å vise hvordan Kringen og de svenske redaktørene utviklet sitt syn på unionen i en dialog. Dette var typisk for unionsdebatten i de sosialdemokratiske avisene på våren. Poenget vil være å vise at det fant sted en interaksjon. De svenske sosialdemokratenes store sak på denne tiden var kampen for gjennomføringen av demokratiet. Kampen for demokratiet ble sett som en del av klassekampen. Jeg vil undersøke om perspektivet fra det svenske partiets kongress om at unionskonflikten kunne sees som en del av demokratikonflikten fortsatt preget debatten.  Dette vil også være utgangspunktet i de andre delene i kapitlet. Andre del av kapitlet vil handle om Olav Kringens 1. mai tale i Stockholm. Tredje del vil vise hvordan Kringen omtalte begivenhetene i forkant av 7. juni beslutningen. Jeg vil også her, som i første delen av oppgaven, finne ut om det var noe påvirkningsforhold mellom vurderingene i Norske-Socialdemokraten og hva som sto i de svenske sosialdemokratiske avisene.
            Jeg vil gjennomgående, i alle tre delene av kapitlet, se etter hva Kringen trodde ville bli utfallet dersom det ble en oppløsning av unionen. Så han for seg at det ville bli en republikk eller et monarki? Hadde dette sammenheng med, og var viktig, for  perspektivet på konflikten for øvrig? Som et tillegg til  kapitlet vil jeg komme med en vurdering på slutten. På hvilken måte kan Kringens unionspolitiske linje sees i sammenheng med avgrensingsproblematikken overfor de borgerlige partiene i Norge? 

Diskusjonen rundt kronprinsens forhandlingsforslag i April.     
Den 6.april ble det offentliggjort et forslag  til å løse unionskonflikten fra  kronprinsregenten i samsvar med den svenske regjeringen. Det gikk ut på å nullstille forhandlingene, man skulle ikke lenger diskutere sanksjon eller ikke sanksjon av konsulatloven. Hele det svensk norske utenriksvesenet skulle tas opp til ny vurdering. 
Dette forhandlingsforslaget var i motsetning til det som ble omtalt i forrige kapittel ikke noe privat utspill fra kronprinsen. Det var  et utspill som var utarbeidet av andre kammerets ”hemmelige utskott”. Det var blitt utnevnt et slikt utvalg av andre kammeret i riksdagen den 21. mars.  I den sosialdemokratiske avisdebatten  blir det omtalt som kronprinsens forhandlingsforslag. Jeg vil holde meg til denne betegnelsen. 

Olav Kringen fordømmer dette forhandlingsforslaget i sin første kommentar til henvendelsen. Han tar avstand fra forslaget ut fra en demokratiargumentasjon. Kringen sier litt polemisk at kongemakten med dette griper til eneveldige metoder. Den norske statsrådavdelingen hadde protestert mot at forslaget skulle bli offentliggjort. Bostrøm trosset dette ønske, og offentliggjorde forslaget. Det at kongen gjorde dette, tyder på mangel på demokratisk holdning. Han mener at ingen andre statsoverhoder  i Europa ville gjort noe lignende, med unntak av i Russland og i Tyrkia. Keiser Wilhelm blir også nevnt, som et eksempel på en statsleder som i sine handlinger virker langt mer demokratisk enn den svensknorske. Kringen mener man  i det siste har sett en utvikling i retning despoti og enevelde i Sverige. I Sverige merker man ingen reaksjoner på dette. Det er på tide at det svenske demokratiet reiser seg med en reaksjon mot denne utviklingen. Den norske reaksjonen vil i følge Kringen bli å utvikle seg i retning republikken.  
         Kringen skriver videre at de Bostrøms tiltak mot arbeiderne i Sverige i den siste tiden, illustrerer at det er et gap mellom utviklingen i de to landene. Kringen mener derfor man kan sammenligne Sverige med Russland. Handlingene til den svenske statsmakten ligner på de som blir brukt i Russland. Kringen mener likevel det er grunn til håp. Han mener Bostrøms måte å styre på er i strid med den historiske tradisjonen i Sverige. Han ser for seg et opprør fra den folkelige og demokratiske delen av Sverige. Han sier til slutt at svenskene bør skifte ut sin ministersjef. Kringen regner med at tingene vil se annerledes ut hvis dette finner sted.  Med en mer demokratisk statsminister vil kravet om konsulatvesen bli godkjent. Dette vil i tilfelle sikre den  fremtidige unionen, mener Kringen.  
          Slik han legger fram saken blir det i liten grad snakk om å være en interesse strid mellom nasjoner. Det blir heller en demokrati kamp. De progressive demokratiforkjemperne er i konflikt med den reaksjonære og antidemokratiske statsmakten. Kringen ser for seg at konflikten kan ende i en norsk republikk 

I de svenske sosialdemokratiske avisene:
Kampen for demokrati i Sverige knyttes sammen med unionstriden 
I svenske Social-Demokraten og i Ny Tid blir også kronprinsens henvendelse kritisert. Man bruker mye av den samme argumentasjonen som i norske Social-Demokraten. De svenske sosialistene har et anstrengt forhold til  Bostrøm og kongemakten. De symboliserer de reaksjonære kreftene i Sverige. Nylig har denne tematikken vært oppe. Regjeringen Bostrøms har lagt fram et lovforslag som vil begrense demokratiet enda mer. Det går på at myndighetene  vil ha innflytelse over visse yrkesgruppers streikerett. Dette har møtt meget sterke reaksjoner hos de svenske sosialistene. I svenske Social-Demokraten  har man også stilt seg kritisk til Bostrøms forsøk på flere forhandlinger. Man var kjent med holdningene til de norske sosialdemokratene. Konsulatloven måtte først  sanksjoneres. Deretter kunne man gå inn i nye forhandlinger.
         Den 18 mars hadde man kommentert nyheten om at Bostrøm setter ned et hemmelig utskott. Dette utskottet skulle utrede grunnlaget for videre forhandlinger. Dette ble bedømt som negativ i svenske Social-Demokraten. I kommentaren så man dette  i sammenheng med den demokratiske kulturen til Bostrøm. Man mener at dette var et  uttrykk for et hemmelighetskremmeri. Dette var et typisk tegn på Bostrøms antidemokratiske holdninger.
          I en kommentar til utskottets arbeid den fjerde april kritiserer man igjen det man ser som negativt ved  Bostrøm I denne artikkelen kommer det fram at riksdagens utnevnte utskott vil utrede mulighetene for videre forhandlinger. Avisen kommenterer dette med og si at  Bostrøm og hans regjering er grunnen til unionsproblemene. Videre forhandlinger kan bare finne sted hvis han går av. Her ser vi altså hvordan unionskonflikten blir knyttet direkte til demokratikonflikten i Sverige. På partikongressen hadde det vært viktig å se konflikten som en ren demokratikonflikt. Her bygger man videre på dette perspektivet. Bostrøm som symboliserer de antidemokratiske kreftene i Sverige er årsaken til problemene. 
          En artikkel som står på førstesiden av svenske Social-Demokraten har overskriften ”Revolutionen uppifran”.I denne artikkelen blir det lagt opp til en sammenheng mellom unionspolitikken til Bostrøm og holdningene hans til arbeiderklassen i Sverige. I framstillingen til artikkelen blir disse konfliktene to sider av samme sak. Holdningene  han har vist til det norske demokratiet og overfor de svenske arbeiderne handler om mye av det samme. Det dreier seg om et reaksjonært regimes motstand mot demokratiet. Den svenske arbeideklassen ønsker at parlamentarismen kan bryte gjennom i Sverige. Dette forhindrer Bostrøm. På samme måte forsøker han å ødelegge parlamentarismen i det landet som allerede har det. Bostrøms motstand mot konsulatloven blir i så måte et middel for å ødelegge parlamentarismen. Henvendelsen fra kronprinsen i denne omgang, blir altså forklart på omtrent samme måte i svenske og norske sosialdemokratiske aviser.  Konsulatsaken blir i denne omgang ikke framhevet som en interessemotsetning mellom nasjoner. Konflikten om konsulatsaken blir forklart med at det er en konflikt for eller mot demokratiet.  

Tråden blir tatt opp av de norske sosialdemokratene 
I en artikkel som sto på trykk i Ny Tid den 7 april referer en artikkel i norske Social-Demokraten. Denne er tydeligvis blitt påvirket av hva som sto i svenske Social-Demokraten noen dager før. I svenske Ny Tid står artikkelen gjengitt i sin helhet under tittelen. ”Norska Socialdemokraten om klasselagstiftingen i Sverige.” 
         Norske Social-Demokraten skriver at man fra sin side er sjokkert over det nye lovvedtaket. De hadde ikke forventes den slags fra landet som liker å se seg selv som frihetens høyborg. Litt videre i artikkelen trekkes det en direkte parallell mellom denne saken og politikken mot Norge. Litt sarkastisk blir det spilt på at det føydale Russland er nærmeste nabo i øst. Artikkelen lar det være underforstått at svenske politikere har latt seg inspirere derfra.  Myndighetene har en grunnleggende antidemokratisk holdning, både når det gjelder politikken mot Norge og i utformingen av klasselover i Sverige. Forfatteren spiller videre på forholdet til Russland i artikkelen. En av begrunnelsene som ofte blir brukt  for å  forsvare unionen er  forsvarsbehovet mot Russland. Det at landene står sammen i en union gjør at de vil stå sterkere ved et angrep. Artikkelforfatteren fortsetter lett sarkastisk med å si at han ikke tror den politikken som føres mot Norge vil motivere landet til å delta i en forsvarskrig. På samme måte virker den føydalistiske undertrykkingspolitikken mot svenske arbeidere. Hvordan skal de svenske arbeiderne bli motivert til å sloss for landet sitt, når de nektes rettigheter innad i eget land, blir det spurt retorisk. 
         Videre i artikkelen blir det trukket en direkte sammenheng mellom det sosialdemokratiske samarbeidet i unionskonflikten og de nye arbeiderlovene i Sverige. I artikkelen blir det antydet at dette er et tegn på Boströms generelle motstand mot alt som smaker av demokrati. Han ønsker på den ene siden og stoppe den progressive utviklingen i Norge. Som en naturlig fortsettelse av dette ønsker han og hemme de svenske arbeidernes demokratiske rettigheter. Det blir rettet en oppfordring til de norske arbeiderne om å støtte de svenske sosialdemokratene i arbeidet mot de nye tukthuslovene. Boström har sett at de svenske sosialdemokratenes beslutning om unionskonflikten kan skape problemer for den svenske unionspolitikken. Undertrykkelsespolitikken overfor Norge kan bli vanskelig hvis svenske sosialdemokrater går ut i storstreik. Av den grunn ønsker Boström å begrense svenskenes streikerett. Arbeiderklassen i de to landene har derfor felles interesse av å kjempe mot disse lovene.  
Kringen erklærer seg som unionsvenn 
I en artikkel den 10 april om unionssaken erklærer Olav Kringen seg som unionsvenn. I den 
samme artikkelen nevner han riktignok at unionskonflikten sannsynligvis vil føre til oppløsning av unionen. Men han sier at dette ikke er målet til sosialdemokratene. Målet til sosialdemokratene er å få til størst mulig grad av demokrati i begge land. Et skritt på vegen for å få til dette, vil være å sanksjonere konsulatsaken. I artikkelen blir det presisert at sosialdemokratene egentlig ikke har noen sterke interesser i dette spørsmålet.  Kringen markerer en distanse til viktigheten av konsulatsaken  som sådan. 

Vi har i vor politik som socialdemokrater intet med det borgerlige samfunds opretholdelse at skaffe. Vi vilde tvertimod kanske  heller høste fordel af dets dumheder. Og selve konsulatsagen maa i vor politikk faa en beskeden plads, baade som kommerciel og politisk affære.  	

På denne måten sender Kringen signaler om de norske sosialistenes har en viss avstand til konsulatsaken, som i bunn og grunn dreier seg om borgersamfunnets gjøren og laten. Senere i artikkelen blir det riktignok sagt at konsulatsaken må løses. Dette fordi det er et symbol på Boströms undertrykkelsespolitikk. 
          Artikkelen understreker at unionskonflikten vil bli løst hvis kongen sanksjonerer konsulatloven. I følge Kringen vil en sånn handling skape en vennligsinnet stemning for unionen i Norge. Etter dette vil unionen som han sier nok kunne overleve ”hundrede andre vanskeligheder” i fremtiden. Den svenske statsmakten kan  benytte seg av denne effekten ”til at cementere de to folk sammen” Kringen avslutter dette resonnementet med å si: ”Hvilken umaadelig betydning vilde det ikke ha for Nordens fremtid.” Helt til slutt i artikkelen fastslår han at demokratiet i de to landene er unionens beste venner. Her er det underforstått at han med demokratiet mener sosialdemokratene. Vi har tro på en fremtid for unionen, sier Kringen, men da må den svenske statsmakten vise en likestillingspolitikk. Han ser for seg at med tidens løp, og de sosiale omveltninger som vil følge, vil Norden smelte sammen til et. 
Demokratikampen tilspisser seg i Sverige samtidig med unionskonflikten.
 Den 19 april blir det trykket et manifest i svenske sosialdemokraten rettet, som det står, til det svenske folk.  I dette manifestet ser man igjen unionskonflikten som en del av en almen kamp for demokratisk styring av samfunnet. Manifestet er skrevet som en kommentar til en et nytt lovforslag som vil begrense streikeretten. Avisen skriver at det er bittert og få slengt et slikt forslag i ansiktet. Særlig i kjølvannet av at stemmerettskravet er blitt nedstemt i riksdagen.
          I artikkelen blir det framstilt som om Boström falt på grunn av, som det står, sine gjerninger mot det norske folk. Videre blir det framhevet at Boström har stått i vegen for demokratiske reformer i Sverige. På samme måte har han gjennom å stanse konsulatsaken, stått for tilsvarende politikk overfor Norge. Avisen peker på at det meste av Boströms regjering fortsatt styrer landet. Denne regjeringen er det også nå som kaster ut en slik provokasjon mot de svenske arbeiderne. 
I artikler skrevet i forkant av denne kommer det fram at den svenske arbeiderbevegelsen kommer til å demonstrere mot dette lovforslaget. Når man leser det svenske Arbeiderpartiets sentralstyreprotokoll, ser man at de vurderte å gå til storstreik for å stoppe dette lovforslaget. 
          Denne konflikten var,  i tillegg til unionskonflikten, den største politiske utfordringen for svensk arbeiderbevegelse i 1905. I artikkelen oppfordrer Branting til massiv mobilisering over hele Sverige til motstand mot dette lovforslaget. Ut fra sentralstyreprotokollen kan man lese at denne oppfordringen ble fulgt opp med mer konkrete tiltak. Man sendte ut skriftlige oppfordringer til samtlige lokallag om å arrangere demonstrasjoner. I den forbindelse trykket man et manifiest som ble sendt med brevene. Det ble også gjort beslutning om at man ville sette i verk storstreik, dersom regjeringen ikke trakk forslaget. I  slutten av artikkelen retter Branting en appell til den svenske statsmakten. Han advarer mot konsekvensene av å sette et slikt lovforslag i gjennom. Det vil, som han sier,  føre til en slags sosial borgerkrigstilstand innad i Sverige. 

 I mai feiringen, unionskonflikten og demokratikonflikten på dagsorden 

I svenske Social-Demokraten står talen til Olav Kringen under første mai feiringen i Stockholm gjengitt. Taleren fremhever at sosialdemokratenes målseting ikke bare er å reformere samfunnet  men også å kjempe fram et nytt samfunn som vil bestå av en ny kultur.
”Socialismen säger inte blott:bort med orättvisenorna, utan fram för det nya samhället, för den nya kultur som skal gjennomsyra och omskapa den gamla”.
           Derfor er det at representantene for det gamle samfunnet ivrer for å få i gjennom klasselover. Han henviser her til den tidligere nevnte loven som ville begrense streikeretten. Han nevner at norske sosialdemokrater hadde blitt enormt provosert over disse forsøkene på og sette inn klasselover mot svenske arbeidere. Dette forsøket fra overklassens side på og skape splittelse var likevel et svakhetstegn. Det viste seg å være umulig, det ble stanset av arbeiderklassens solidaritet. Deretter går han videre til å omtale unionskonflikten. 
”Socialismen är ej längre en internationel fras, den är en internationel realitet, som gör sitt inflytande gällande i fredens gärning värden rundt.” 
Underforstått ligger det her en tanke om at samarbeidet over kjølen er et eksempel på  sosialistisk ideologi satt ut i praksis. Videre sier han at det ikke vil vært noen unionskonflikter den dagen sosialdemokratiet kommer til makten i unionslandene. 
Senere i talen kommer han mer diffust inn på at det finnes et skille mellom borgerskapets union og arbeidernes. Erfaringen fra den svenske partikongressen og senere, hadde vist at  sosialdemokratiets union var ubrytelig. I talen pekte han videre på at broderlandene var en geografisk union, den kan i hvert fall ikke oppløses. Deretter kommer han inn på konsulatsaken. Han er sikker på at motviljen mot Sverige vil forsvinne, hvis bare konsulatsaken går i gjennom. Kringen understreker at det ikke finnes noen vilje i den norske befolkning til å gå til krig. Til slutt kommer han inn på noen betraktninger om utviklingen av demokratiet i Sverige. Det norske demokratiet  venter på  et gjennombrudd for demokratiet i Sverige. Når det skjer vil freden og arbeidernes union trygges. 

På dette tidspunktet har tydeligvis en unionsoppløsning blitt en mer tenkelig utgang på konflikten. Kringen er i hvert fall uklar om hvor vidt unionen vil bestå. I begynnelsen av talen snakker han om at arbeiderbevegelen ikke bare kjemper for reformer, men for et nytt samfunn med en ny kultur. 
         Videre blir det trukket en parallell mellom unionskonflikten og demokratikampen i Sverige. Kampen mot loven som vil begrense streikeretten og samarbeidet over kjølen for å takle unionskonflikten blir sett i en sammenheng, som to eksempler på arbeidernes samhold og solidaritet. Det sies ikke så mye om hva som vil bli utgangen av unionskonflikten i denne talen. Det er et hovedbudskap i talen at man vil få et nytt samfunn i de to landene når demokratiet bryter gjennom. Da vil man kunne knytte en arbeidernes union, uten at det spesifiseres hva dette er. Når demokratiet har brutt gjennom vil det ikke være noen unionskonflikter. 
          Talens budskap viser samme tendens som i de tidligere nevnte artiklene fra april. 
Unionskonflikten blir beskrevet som en demokratkonflikt med klare fellestrekk til klassekampen. I talen sin kommer han inn på hva han mener vil bli resultatet når sosialdemokratene kommer til makten. De vil innføre et nytt samfunn med en ny kultur. Forutsetningen for at dette kan skje er at demokratiet bryter fullstendig i gjennom. 
           Her kan det derfor være underforstått at unionskonflikten kan forstå som et skritt på vegen mot en slik målsetning. Grunnen til at den svenske kongen satte seg mot konsulatsaken er motstanden hans mot demokratiet. Gjennom denne saken vil man gå et skritt videre på den vegen som leder til et fullt utviklet demokrati i Norge. Samtidig er det viktig å kjempe for demokratiets gjennombrudd i Sverige. Da vil man komme nærmere det som er sosialdemokratiets uttalte mål, et nytt samfunn med en ny kultur. Kringen ser for seg at en norsk suksess i unionskonflikten vil være et skritt på veien mot et slikt mål. Selv om dette ikke står direkte i teksten, kan det leses som underforstått. 
Unionstriden blir på denne måten sett som et ledd i en større  prosess på vegen mot et sosialistisk samfunn. 
Responsen etter avslaget i riksdagen på konsulatsaken, troen på at republikk vil bli resultatet.
I en artikkel den 27 mai skriver Olav Kringen om at kongen har nektet å sanksjonere konsulatloven. Han regner med at man vil gå vanskelige tider i møte. Den norske regjeringen, vil som han sier, selvsagt ikke akseptere denne avgjørelsen. Han retter en oppfordring til de svenske sosialdemokratene om at han nå regner med deres støtte. 
        I en artikkel to dager etter under tittelen ”Situationen” er han mer konkret. Han fastslår at de to broderfolkene nå begynner å se i øynene  at man går mot en skillsmisse med fredelige midler.

Med forbauselse har hele det norske folk seet hvor løst den norske kongekrone sad og med hvilken nonchalance det Bernadotteske hus slænger den væk. Norge, som har betragtet republikansk agitation for at være aarhundreder for tidlig, faar republiken lige i fanget.-ja, hvis nu ikke alligevel kongemagten skulde tænke sig om. 

Kringen avslutter sin betraktning med å si at man nå avventer utviklingen. Mellom linjene kommer det fram en uro over at situasjonen kan føre til krig. Fra norsk side ønsker man ikke som han sier, at kongemakten skal beskjæres ytterligere for god forstand. I den forbindelse  rettes det en oppfordring. Jo sterkere folkeviljen her står fram i sitt velde, jo sikrere vil nordens fred være, og desto nærmere vil folkene komme hverandre. Oppfordringen er antakelig  rettet til de svenske sosialdemokratene. 
        To dager etter, den 29 mai sto det flere artikler om konsulatsaken i avisen. En av de har tittelen ”Konsulatsagen-Socialdemokratiet eller borgerpartierne” Kringen fastslår at det ligger i sosialdemokratiets hender å løse konsulatsaken. Mulighetene ligger åpne for å finne en  fredelig vei ut av konflikten. Men det kan bli fare for krig hvis borgerpartiene for stelle med saken alene. Det borgerlige samfunn er bygget på ”modsætningsinteressenes vulkan.” Arbeiderklassen er den eneste klassen som greier å vise internasjonalisme. Borgerklassen står i et motsetningsforhold til borgerklassene i andre land på grunn av den økonomiske maktkampen. Hele striden om konsulatsaken har sin årsak i dette forholdet. Konsulatsaken er ikke noen viktig sak i seg selv, men sosialdemokratene støtter kravet om at nordmennene skal bestemme over egne anliggende. Borgerklassen kommer til å styre denne konflikten inn i en farlig fase, hvis de får råde alene. Det er derfor nødvendig at sosialdemokratiet i begge land står opp og verner om freden. Sosialdemokratene må trå til for å løse de problemene som borgerklassen har skapt. De problemene som borgerklassen ikke har greid å løse på hundre år, vil sosialdemokratiet løse på en dag. 
         I en artikkel samme dag tar Olav Kringen opp forholdet til kongemakten. Han uttrykker lettelse over at man har sagt forvell til den svenske kongemakten. ” Vi klarer os selv så inderlig godt uden en konge, som staar den norske folkevilje imod.” Det blir ikke sagt noe klart om man ser for seg et kongedømme eller republikk. Kringen sier bare at man håper det blir satt inn en utøvende makt her i landet som står i pakt med folket. Sett på bakgrunn av artikkelen fra to dager før der han så for seg at det ville bli republikk, er det vel en president han her tenker på.  
           En artikkel som også står i avisen denne dagen har tittelen ”Det frisindede Sverige” I denne artikkelen slås det fast at det ikke dreier seg om noen konflikt mellom Norge og Sverige. Norsk folkevilje står i mot den svenske kongemakten og høyadelens interesser. Det er en demokratisk oppgave til alle tider og i alle land å forhindre at folkeviljen blir undertrykt. På samme måte som kongen vil undertrykke norsk folkevilje prøvde han og slå ned på svenske folkevilje tidligere på året. Kringen tenker da på konflikten rundt det nye lovforslaget som ville begrense streikeretten. Av den grunn må det svenske og det norske demokratiet stå sammen. Kringen sier videre at han forventer støtte fra de svenske sosialdemokratene. Han nevner også at det ble gitt løfte om støtte på SAPs kongress.  
 Kringens utspill gjengitt i svenske Social-Demokraten
 Olav kringens artikkel der han nærmest tar det for gitt at man vil få en republikk blir nevnt i svenske sosialdemokraten. Artikkelen står under overskriften ”Republiken Norge” Den gjengir hovedpunktene til Kringen.  Tanken til Kringen om at utviklingen vil føre til en norsk republikk blir sitert. I artikkelen blir det også slått fast at dette ikke dreier seg om noen konflikt mellom Norge og Sverige. Det dreier seg om en konflikt mellom folkeviljen i Norge mot kongemakten. Folkeviljen i Sverige er selv i konflikt med kongemakten. Det vil være i den svenske folkeviljens interesse å støtte norsk side i konflikten.
Olav Kringen framhever klassekampdimensjonen ved unionskonflikten.
I norske Social-Demokraten peker Olav Kringen på likhetstrekk mellom unionskonflikten og klassekampen. Norge har trodd på løfte om likestilling med Sverige i unionen. Dette har ført til konstante konflikter fordi den svenske kongemakten aldri har villet oppfylle dette løfte. Til slutt ble den svenske overhøyhetstanken for mye for nordmennene. De valgte å frasi seg dette formynderskapet. 
        Det finnes også en annen union, en union som ikke bare berører de skandinaviske landene, men hele verden. Dette skulle gi borgere av alle partier og fra alle verdensdeler rom for ettertanke. Det er den samfunnsunionen som består i alle land mellom arbeidsherrer og arbeidere. For enkelhets skyld kan man si at dette utgjør overklassen og underklassen.

Man har bestræbt sig for, at underklassen-d.vs.”Norge i samfundet”-længts mulig skulde svæve i den sørgelige vildfarelse, at der hersker jevnbyrdighed og ligestillethed i ”unionen”, d.vs. i foreningen mellem arbeider og arbeidsherre”…    

Kringen fortsetter denne utredningen med og komme med en advarsel. Han mener overklassen bør ta lærdom av hendelsene i unionskonflikten. Ingen har interesse av at samfunnsunionen sprekker på samme måte som unionen med Sverige. For å unngå dette har overklassen bare en ting å gjøre. De må begynne med en linje som tar sikte på virkelig likestilling mellom samfunnsklassene. Hvis dette finner sted, vil vi være et godt stykke på vei til klasseforskjellenes avskaffelse. Underforstått ligger det vel her en tanke om at klassekampen i samfunnet kan føre til en slags revolusjon. Dette kan unngås hvis de borgerlige partiene går inn for en utjevning. Underforstått blir hendelsene  i unionskonflikten altså sett som et slags revolusjonært opprør mot kongemakten . 
Et nytt kongedømme i Norge er uaktuelt.
I en artikkel samme dag tar Olav Kringen et generelt oppgjør med kongedømmet. Han sier det er uaktuelt for nordmennene å gå inn for et nytt kongedømme. Olav Kringen mener kongedømmet og unionen inngår i et skjebnefellesskap. Kongdømmet er noe fremmed og unaturlig i Norge. Det er i strid med den demokratiske kulturen man har utviklet. Det vil derfor være en naturlig fortsettelse av en unionsoppløsning å opprette en norsk republikk. Kongedømmet vil være en meningsløshet i Norge i dag. Det vil være et feilgrep å gå inn for et nytt kongedømme  for å trygge en unionsoppløsning. Dette vil være å kjøpslå med svenskene, man blir da nødt til å betale en pris for sin selvstendighet. Men dette vil være i uttakt med tendensen i Norge. Et slikt kongedømme vil føre til nye problemer. På samme måten som før, vil det hindre utfoldelsen av den demokratiske kulturen som finnes i landet. 
        Dagen etter står det på trykk en artikkel med tittelen ”Hvorfor ikke et norsk, nationalt kongedømme?” Han trekker i denne artikkelen inn diskusjonen på Amsterdamkongressen mellom Jean Jaures og August Bebel. I debatten for eller mot deltakelse i mindretallsregjeringer hadde man også reflektert over kongedømmet.  Både Bebel og Jaures hadde sagt at spørsmålet om statsformen ikke hadde alt for stor praktisk betydning  for sosialister. De pekte blant annet på at klassekampen fortsatt i høy grad var til stede i Frankrike, til tross for at de hadde republikk. 
           Kingen mente at dette var en diskusjon som nøkternt sammenlignet forholdene i Tyskland og Frankrike. Dette var vel og merke fortsatt borgerlige samfunn, i slike samfunn kunne ikke denne forskjellen ha så stor betydning.  Likevel slår Kringen fast at det er noe ganske annet når sosialdemokratene direkte får velge mellom republikk eller kongedømmet. Han mener det er gitt på forhånd at alle sosialdemokrater er republikanere.
          Når det gjelder den norsksvenske unionskonflikten  vil det være et brudd med utviklingen å gjøre noe annet. En republikk være en naturlig konsekvens av den demokratikamp som har vært ført.  ”Først var det status quo. Den gaar ikke længer. Ingen nordmand vil tilbage til det gamle og gi sig til ro der. Status quo er dømt.” 
          Utdraget gir oss et inntrykk av det bilde Kringen hadde av unionskonflikten. Oppløsningen av båndene hadde noe revolusjonært ved seg. Det var ikke bare snakk om en avskjed med fellesskapet med Sverige. Man hadde stått i en union der Sverige hadde hatt det maktmessige overtak. Unionsoppløsningen betydde en frigjøringen fra dette. Olav Kringen hadde jo gjennomgående diskutert unionskonflikten som en klassekonflikt. Unionsoppløsningen betydde derfor også en frigjøring i en annen forstand. Man ble fri en maktrelasjon. Slik Kringen så det, hadde kongemakten og  den svenske overklassen hindret det norske demokratiet fra å utfolde seg. Når nå den norske ”underklassen” ble fri var det naturlig at man gjorde seg skikkelig fri. Med andre ord, en republikk var en naturlig utgang på konflikten.

Konklusjon: 

Et hovedformål  har vært  å vise tendensen i Olav Kringens unionspolitiske linje i denne perioden. Det har også vært et formål  å vise hvordan de svenske og sosialdemokratiske avisene utviklet sitt perspektiv på konflikten i dialog med Kringen, og omvendt. 
Man bygde videre på det perspektivet som hadde vært dominerende på det svenske arbeiderpartiets partikongress. På partikongressen hadde unionskonflikten først og fremst blitt sett som en demokratikonflikt. Den ble, som vi har sett, koblet opp mot det man så som den sentrale samfunnskonflikten, klassekampen. Kampen for demokratiet var en del av den universelle striden mellom over og underklassen.
        I første del av kapitlet tok jeg for meg hvordan debatten i avisene knyttet omtalen av Kronprinsens forhandlingsforslag sammen med demokratitematikken i Sverige. 
Analysen av debatten i april om kronprinsens forhandlingstilbud viser at de svenske sosialdemokratene knyttet unionskonflikten opp til sin egen demokratikonflikt. I dette tilfelle nådde demokratikampanjen til de svenske sosialdemokratene en krise på samme tid som det fant sted et høydepunkt i unionskonflikten. Norske Social-Demokraten trakk også inn denne tematikken etter å ha lest de svenske avisenes kommentarer. Kringen og de svenske avisene sto i en uformell dialog og bygde videre på hverandres perspektiver. På denne måten ble den nasjonale dimensjonen ved unionskonflikten skjøvet mer i bakgrunnen. Norske og svenske sosialdemokratiske aviser angrep først og fremst den svenske statens unionspolitikk ut fra en klassekamptankegang. Det ble lagt vekt på at den svenske statsmakten var overklassens statsmakt. Denne overklassen undertrykket både arbeiderklassen i Sverige og det progressive Norge som ville utvide sitt selvstyre.
        I kapitlets andre del tok jeg for meg 1. mai talen til Olav Kringen i Stockholm. Han la vekt på å se unionskonflikten som en del av en demokratikonflikt. Han la også fram forhåpninger om at det ville bli republikk i Norge hvis det skulle komme til en unionsoppløsning.
        I kapitlets tredje del tok jeg for meg Kringens omtale av begivenhetene rett før 7.juni. Han fastholdt også her at en republikk trolig ville bli utfallet. Samtidig var han fortsatt opptatt av at unionskonflikten kunne sees som en del av en demokrati og klassekonflikt. Kapitlet har omhandlet tre perioder. Enkelte ganger kom Kringen inn på hva som trolig ville bli utfallet hvis det ble unionsoppløsning. Flere steder understreket at han dette i bunn og grunn ikke dreide seg om man for eller mot unionen. Det først og fremst en demokratikonflikt knyttet til klassekampproblematikken. Han sa til og med flere ganger at han var unionsvenn. Gjennomgående regnet han med at det ville bli republikk hvis det kom til en oppløsning av unionen. På slutten, i perioden rett før 7. juni, understreket han at republikken ville bli utfallet. Den ville nærmest komme automatisk. Dette tok også Branting opp i sin avis etter å ha lest Kringens kommentarer. Også han regnet med at Norge ville innføre republikken. Det må sies at det nasjonale aspektet ved unionskonflikten ble skjøvet i bakgrunnen. Konflikten ble som sagt først og fremst sett som en demokratikonflikt. Det bør likevel også nevnes at Kringen av og til berørte unionskonflikten ut fra en nasjonal vinkling. Han påpekte enkelte steder at det var nasjonale retter som nå ble nektet nordmennene. 

Kapittel 4. Konflikten i august om Stortingets forhandlingsforslag.
Uenigheten i august mellom redaksjonen i norske Social-Demokraten og Hjalmar Branting
Dette kapittelet skal handle om en konflikt i august mellom redaksjonen i norske Social-Demokraten og Hjalmar Branting. Kringen reiste bort i august måned. Da sto Hornsrud og Tokerud for redaksjonen i avisen. I denne perioden førte de en redaksjonell profil som måtte virke som en kontrast til unionsdebatten i avisen før 7.juni. I slutten av juli beveget unionskonflikten seg  inn i forhandlingsfasen. De svenske myndighetene hadde sendt et forslag til Stortinget over hva som ville være deres krav i forhandlingene om oppløsningen av unionen. Stortinget utarbeidet et svar på denne henvendelsen. Svaret var utformet som et forslag til hva norske myndigheter mente burde være utgangspunktet for forhandlingene.
Norske Social-Demokraten og stortingsgruppen til Arbeiderpartiet stilte seg kritisk til Stortingets forhandlingsforslag. Dette forhandlingsforslaget var det grunnlaget norske myndigheter brakte med seg til Karlstad for å forhandle om 
           De sosialdemokratiske representantene i Stortinget hadde ikke stemt for dette forslaget. De hadde støttet et annet forslag. Dette alternative forslaget ble reist av Konow. Under voteringen ble Konows forslag nedstemt. Det andre forslaget som det ble flertall for, ble derfor betegnet som Stortingets forslag.              
                Stortingsgruppens støtte til Konows alternative forslag ble kommentert i norske Social-Demokraten. Redaksjonen støttet også Konows forslag, man mente dette var bedre enn det forslaget Stortinget hadde samlet seg om. Dette førte til en krangel med Hjalmar Branting i svenske Social-Demokraten. Han mente at holdningen til de norske sosialdemokratene var fullstendig uholdbar. På et tidspunkt sa han til og med at dette var et tegn på at norske sosialdemokrater var i ferd med å bli sjåvinister. En stund pågikk et ordskifte mellom norske og svenske Social-Demokraten. Man kom til slutt til en slags forsoning, men man ble ikke helt enige, konflikten døde bort av seg selv  etter hvert som andre saker kom på dagsorden i unionskonflikten.
              I kapitlets første del vil jeg gjengi denne debatten mellom redaksjonen i norske Social-Demokraten og Hjalmar Branting. Et natulig spørsmål vil være. Ble det en høyre dreining i nasjonalistisk retning i den perioden hvor Hornsrud og Tokerud ledet redaksjonen? 
Kapitlets andre del vil  se på slags holdning Hornsrud og Tokerud viste til andre viktige spørsmål knyttet til unionskonflikten i denne perioden. Det vil kunne gi et utgangspunkt for å vurdere om ueningheten med Branting var et tegn på en høyredreining. I siste del av kapitlet vil jeg trekke inn noen andre kilder som et bidrag til forklaring på uenigheten mellom Branting og Hornsrud, Tokerud.
I konklusjonen vil jeg også peke på at den politiske konteksten hadde endret seg. Den ytre politiske konteksten i Norge og Sverige hadde endret seg etter 7.juni. Jeg vil ta opp til vurdering om dette kan ha spilt en rolle for utformingen av Hornsrud og Tokeruds unionspolitiske linje.

Bakgrunnen for konflikten i august 
Etter sommerens sonderinger i avisene formulerte svenskene betingelsene sine offisielt. En av de viktigste punktene var kravet om nedlegging av grensefestningene. Den svenske riksdagens unionsutskott kom med sin innstilling den 25. juli, og den 28. juli ble den vedtatt. 
          Denne beslutningen inneholder en erklæring om at unionen ikke er oppløst ved Stortingets beslutning, og at den ikke kan oppløses med mindre Sveriges konge og riksdagen gir sin tilslutning. I tillegg til kravet om grensefestningenes sløyfing, var det to andre hovedkrav. Det ene gikk på at samene skulle ha rett til regnbeiter på begge sider av grensen. Det andre var et krav om at unionsoppløsningens skulle prøves gjennom et nytt stortingsvalg, eller en folkeavstemning. Olav Kringen var da fraværene som redaktør i Social-Demokraten. Hornsrud og redaksjonssekretær Tokerud sto for redaksjonen i perioden 27 juli til 29 august.
                   
Stortinget drøftet forslaget, og sendte svar til de svenske myndighetene i form av et eget forslag. Ledelsen i Arbeiderpartiet brukte i denne perioden litt energi på å kritisere Stortingets forslag. Alle fire av Arbeiderpartiets stortingsmenn hadde stemt mot dette forslaget, og for et alternativt forslag av Konow. Kringen gjengir disse forslagene i skriftet sitt. Så vidt jeg kan se dreide uenigheten seg om i hvor sterk grad man skulle framheve 7.juni beslutningens gyldighet. I Stortingets endelige forslag av 22 august var dette også nevnt men i en noe mer neddempet form. I Konows forslag ser det ut som om dette var mer framhevet. 
Kringen skriver:  
Det var blant motstanderne av regjeringens forslag en bitterhed som var uforklarlig ialfald for dem som, sto lidt fjernt fra begivenhederne. ”Social-Demokraten begynte også en vedholdene feide, som varede maaneden ud og førte den i polimik baade med partifæller av andre anskuelser i sagen og med svensk ”Socialdemokraten”. 

Kringen nevner at svenske Social-Demokraten kritiserte Arbeiderpartiet for å støtte Konows forslag. Kringen mener i 1910 at denne kritikken var noe ubegrunnet, da Konows forslag etter hans mening var noe bedre. Selv om han også mener at Stortingets henvendelse heller ikke var dårlig.  
               Likevel, han gir litt forskjellige signaler, han mener også at man hisset seg for mye opp om denne saken, at det var for mye bråk om en bagatell. Som en avsluttende kommentar til  krangelen med de svenske sosialdemokratene i denne fasen av  unionskonflikten sier han at kritikken mot stortingets henvendelse gikk på at den i for stor grad var formet av svenskenes behov. Her mener Olav Kringen man havnet over i en unødvendig nasjonalisme, i stede for å se stort på det. I skriftet hevder Kringen at han vurderte å gå inn i diskusjonen på dette tidspunktet. Likevel, etter å ha vurdert situasjonen til å være for preget av opprørte følelser valgte han å holde seg borte. Han holdt seg rett og slett borte for å unngå skisma i partiet. 

Partifællerne som stod på avstand syntes at øine en alt for sterk nationalisme i Social-Demokraten i dette tidsrum: jeg ansaa det heldigere at det blev tilfældet end at bladet kom i feide med baade centralstyret og stortingsfraktionen over formaliteter.

I margen på teksten i eksemplaret til  Arbeiderbevegelsens Arkiv i Oslo, har Kringen skrevet noen egne kommentarer for å utdype innholdet i teksten. Under dette resonnementet står det. ”Her maa meget leses mellem linjene.” 
 
 Bråket rundt stortingets forhandlingsforslag
 Den 23 august reagerte redaksjonen på Stortingets forhandlingsforslag. Det sto tre artikler om dette emne denne dagen. Norske Social-Demokraten mente det var noe skandaløst i erklæringen. De reagerte ikke på vedtakene i erklæringen om å gå til forhandlinger om de kravene som svenskene hadde ønsket å forhandle om. Blant disse var kravet om riving av grensefestningene. De reagerte på at stortinget ba om medvirkning til å oppløse unionen. Det var etter deres mening for mye. Dette gir et feil inntrykk mente avisen, fordi det skapte tvil om legitimiteten av 7.juni beslutningen. 
I følge avisen ville det vært bedre om Stortinget hadde gått inn for Konows forslag. Konows forslag fastholdt at forhandlingene måtte ta utgangspunkt i en anerkjennelse av 7.juni beslutningen. Dette falt mer i smak i avisen, enn en formulering der man ba om svenskenes hjelp til å oppløse unionen. Avisen mente også  man måtte være varsom med å gi for mye etter i forhold til de svenske forhandlerne, dette kunne føre til at svenskene strammer inn kravene sine.
Svenske Socialdemokratens reaksjon
Den 25 august ble det uttrykt en forbauselse i svenske Social-Demokraten, med at DNA hadde gått mot Stortingets forhandlingsforslag. ”Icke utan förvåning  finna vi här våra partivänners namn vid sidan af den yttarsta norska nationalismens.”  Litt senere i artikkelen står det. ”Intet nationalistblad kunde föra et annat språk”
        Branting mente imidlertid at artikkelen måtte ha en annen forklaring enn at norske sosialister har styrt over i en sjåvinisme. Det at de hadde gjort seg til talsmenn for sløyfing av grensefestningene tydet på at det måtte være noe annet enn sjåvinisme som lå bak.
Svenske Social-Demokraten kom til at det kunne ha vært indrepolitiske grunner til å gå inn for forslaget. De kan ha ønsket å stå i mot det man hadde ment hadde vært en overkjøring av Stortinget fra Michelsens side. Branting mente at Bernadotte tilbudet, og sonderingene med det danske kongehuset for å hente en regent derfra, var et uttrykk for en slik overkjøring fra regjeringens side. Branting så motstanden  mot forhandlingsforslaget som en protest mot det han kalte regjeringen Michelsens hemmelighetsmakeri. Deretter gikk Branting løs på selve argumentasjonen for å velge Konows forslag framfor Stortingets. I norske Social-Demokraten hadde man jo argumentert for at det var en krenking av norsk selvstendighet å be den svenske statsmakten om å medvirke til å oppløse unionen. Branting mente at dette argumentet ikke hadde noe grunnlag i virkeligheten. Hvis det forelå en tvang fra den svenske statsmaktens side, ville det være grunn til å kalle en slik henvendelse en ydmykelse. I dette tilfelle forelå det ingen slik situasjon, og man kunne da heller ikke snakke om noen ydmykelse. 

            Norske Social-Demokraten svarte på kritikken den 26 august med en stor førstesideartikkel. Artikkelen har tittelen: ”Chavinisme eller national politikk”. De mente at svenske Social-Demokrater hadde uttalt seg litt for raskt i saken. At svenske sosialdemokrater mente at norske sosialdemokrater har tatt et sjåvinistisk standpunkt tydet på en missforståelse. Man hadde ensidig forbundet Castberg med sjåvinisme i svensk pressedebatt. Dette gjorde at man var på vakt når norske sosiallister stemte sammen med en slik mann. Mellom linjene i artikkelen blir det sagt,  at det er riktig å samarbeide med Castberg når han fører en fornuftig politikk. 
Vi tilstaar, at denne anklage for chavinisme, som ligger i svensk ”Soc.Dem.”S artikel. Ikke kom uventet for os. Naar man nemlig paa svensk hold hidtil har seet navnet Castberg, har man altid kunnet gaa ud fra, at der var chavinisme med i spilet. Til at fremkalde denne opfatningen har ikke mindst vort blads angreb paa Castberg virket; thi vi har altid været paa vagt mod hans nationalistiske tilbøieligheder.-
            
I artikkelen blir det forklart hvorfor man mener det var mer forsvarlig å stemme for Konows forslag. De argumenterte for at Konows forslag faktisk var bedre enn det som ble Stortingets forslag. De begrunnet dette med at forslaget skjermet norske interesser bedre i forhandlingene fra press fra storsvensk hold. Stortingets forslag kunne slik de så det, bli tolket som en undergraving av 7.juni beslutningen. Dette kunne gi sjåvinister på svensk side et grunnlag for å stramme inn kravene sine overfor Norge. For øvrig fastholdt de at de hadde nedlegging av grensefestningene og voldgiftstraktat mellom de to folkene som målsetning,

Hendelsen ble mer utførlig kommentert i en artikkel i Svenske Social-Demokraten noen dager senere.  Branting tolket handlingen som en reaksjon på regjeringen Michelsens overstyringspolitikk. I følge Branting var det ikke så mye innholdet i seg selv man hadde reagert mot. Det var det at Michelsen i alt for stor grad hadde gått utenom Stortinget og dermed folkeviljen, i hvordan han hadde ført unionspolitikken. I dette tilfelle hadde regjeringen sagt nei til kravet fra Arbeiderpartiet om at vedtaket først måtte prøves av spesialkommiteen. Branting mente derfor at handlingen først og fremst var en protestreaksjon mot denne antidemokratiske tendensen. Branting ga DNA ros for å stå vakt om demokratiet.
          Michelsens kultur kunne lett bli  skjebnesvanger mente Branting. Han tenkte da på  forholdene rundt avgjørelsen om den fremtidige statsformen. Det ville være en fare for at Michelsen fortsatte en kultur der han satte sin egen kurs i gjennom, uavhengig av hva Stortinget måtte mene. Arbeiderpartiets opptreden i denne sammenhengen, måtte derfor tolkes som en protesthandling mot denne kulturen. Artikkelen bygger tydeligvis på en artikkel i norske Social-Demokraten den 24. august der man åpner for et slikt perspektiv. I denne artikkelen blir det rettet en prinsipiell kritikk mot regjeringens omgåelse av spesialkommiteen. Det hadde kommet inn forslag fra Stortinget om at forhandlingsforslaget måtte prøves i spesialkommiteen, men regjeringen hadde avslått. Man argumenterte ut fra at dette ikke var sundt for demokratiet  I artiklene noen dager før, og i svarartikkelen på Brantings kritikk den 26 august, ble det oppgitt en annen hovedgrunn for å stemme mot forslaget. Hovedgrunnen var der at forslaget  åpnet for at 7.juni beslutningen ikke var legitim. Branting la ikke noe vekt på det i sin artikkel om saken den 28 august.

Diskusjonen rundt denne saken forsatte ikke videre, den ser ut til å være slutt etter disse artiklene. Nå begynte Karlstadforhandlingene, det var andre saker som kom på dagsorden. 
Rett før Karlstadforhandlingene begynte skrev svenske Ny Tid:

Det bästa, som nu kan ske, är, att Norge utan Krängliga invändingar går med på Sverges vilkor och inrättar sig som fri republikk och att Sverge för all tid lägger bort sina storhetsdrömmar.

Var uenigheten i perioden til  Hornsrud og Tokerud utrykk for en høyredreining?
Det vil være naturlig å spørre seg om krangelen i august med de svenske sosialdemokratene var uttrykk for en høyredreining. For å kunne si noe om det, vil det være naturlig å se på unionsdebatten for øvrig. Avisdebatten i august dreide seg ikke bare om Stortingets forhandlingsforslag. Det vil være interessant å se på hva slags linje man sto for ellers. I forrige kapittel la jeg vekt på å vise at Kringen førte en linje som forsøkte å ta vare på det internasjonalistiske perspektivet. Var det noe brudd med denne tendensen i den perioden Hornsrud og Tokerud redigerte avisen? 
Kringen hadde jo lagt vekt på en unionspolitisk linje der man mye så unionskonflikten som en demokratikonflikt. Fortsatte denne strategien i Knudsen og Tokeruds periode? Kan man ane det samme sosialdemokratiske perspektivet i bunnen? Var det fortsatt det internasjonalistiske klassekampperspektivet som var det viktigste, eller merker vi en høyredreining der man mer var opptatt av nasjonalistiske motiver? 
Debatten i august da svenskenes forhandlingsforslag lå klart
 I en artikkel den 5 august kommenterte norske Social-Demokraten forhandlingsforslaget fra svensk side. Artikkelforfatteren la vekt på at flere svenske sosialistaviser hadde uttrykt seg kritisk om forslaget. I følge skribenten var svenske Social-Demokraten nokså enestående i å bedømme forslaget som positivt. Flere svenske arbeideraviser hadde ment at forslaget nærmest betydde krig.  Kommentaren mente at forslaget var en slags bastard av et kompromissforslag. Det hadde kommet til som et kompromiss mellom hva forskjellige kretser i Sverige mente. Artikkelforfatteren ga likevel, samlet sett, en positiv vurdering av forslaget. Han mente at Urtimas beslutning i bunn og grunn var et uttrykk for at deler av den svenske folkeviljen endelig hadde fått komme til orde. Han mente at de svenske sosialdemokratene og liberalerne hadde greid å holde sine egne sjåvinister i tømmene
          Deretter gikk han inn på kommentarer og hentydninger som hadde stått i danske og svenske sosialdemokratiske aviser. Det hadde blitt uttrykt bekymring over om norske sosialdemokrater kom til å ta opp kampen mot egne sjåvinister. Man hadde stilt seg tvilende til om de kom til å gjøre dette. Artikkelforfatteren  stilte seg uforstående til en slik bekymring. Særlig gjaldt det spørsmålet om grensefestningenes sløyfing. Både Arbetet og svenske Social-Demokraten hadde krevd at norske sosialdemokrater burde agitere for å få lagt ned disse. Artikkelforfatteren svarte ikke direkte på om man vil gå inn på dette. Han forklarte at denne saken måtte ligge inntil videre, av hensynet til den innenrikspolitiske situasjonen. Hvis sosialdemokratene reiste dette spørsmålet ville det bare fremkalle en opphisset debatt hos nasjonalistene i Stortinget. Man måtte ta  en ting av gangen, mente forfatteren. Spørsmålet om disse festningene ville bli tatt opp sammen med de andre vilkårene når man skulle forhandle over kravene i sin helhet. Hvis man reiste en debatt om dette nå, ville det bare gi bensin på bålet til norske nasjonalister. Han avsluttet med å si at de norske sosialdemokratenes handlinger for trygging av freden skulle kunne står seg for historiens dom. Ingen grensefestninger eller annet skulle komme i vegen for å sikre freden. 
           I avisen samme dag ble en artikkel i danske Social-Demokraten kommentert. I denne artikkelen var det blitt hevdet at den radikale delen av venstre utgjorde sjåvinistene i Norge. Den danske avisen så for seg at ytterste høyre representerte sjåvinistfløyen i Sverige. I Norge hadde man sjåvinister på ytterste venstre fløy. Bakgrunnen for artikkelen var debatten i Stortinget rundt de svenske vilkårene. Konow ,Castberg og Ullmann hadde satt seg mot alle krav med unntak av det som gjaldt folkeavstemning. Særlig var det kravet om nedlegging av grensefestningene som skapte harme. Norske sosialdemokraten mente på sin side, det var   rart at disse representantene var motstandere av begrensninger på militarismen.
I følge kommentaren hadde de tidligere engasjert seg i internasjonale fora for fredsarbeid og tatt til orde for begrensning av militarismen.
            Skribenten i norske Social-Demokraten forsikret på sin side at norske sosialdemokrater ville gjøre alt de kunne for å stoppe norske sjåvinister. Det ble pekt på at  svenske sosialdemokrater har gjort et stort arbeid i bremse svensk sjåvinisme. På samme vis ønsket de norske sosialdemokrater og gjøre sin plikt.

              Den 7 august sto det gjengitt hva Alfred Eriksen hadde sagt om vilkårene i en artikkel i Nordlys. Han uttrykte seg ganske diffust, men mente at norske sosialdemokrater ikke måtte styre inn på en formalistisk politikk i unionsspørsmålet. Det vil si. Han mente man ikke burde henge seg alt for mye opp i detaljer og krav. Man burde i stede være opptatt av hovedinnholdet i avtalen. Man kunne godta det meste ved dette forslaget, mente han. Når det gjaldt grensefestningene så mente han at man fra sosialdemokratisk hold kanskje ville være villig til å sløyfe disse. Det ville imidlertid komme an på hvordan kravet ville bli formulert.
              Samme dag sto det en liten kommentarartikkel til et utspill fra Bjørnson. Han hadde hevdet at de norske festningene nå var overflødige. Man trengte ikke frykte et angrep fra Sverige lenger. Skribenten i Social-Demokraten mente at Bjørson burd ta konsekvensen av holdningen sin, å gå inn for sløyfing av festningene.
          Den 14 august ble det nevnt at avisen Ny Tid i Trondheim har gitt sin tilsluting til norske Social-Demokratens holdning til grensefestningene. Også de gikk inn for å legge ned festningene.
Etter folkeavstemningen, republikken på dagsorden
I de første dagene etter folkeavstemningen la norske Social-Demokraten vekt på kampanjen for republikken. I en artikkel den 14 august blir et møte for republikken av Sharrfenberg kommentert i positive ordelag. Scharffenberg  planla å holde et møte i Lillestrøm med agitasjon for republikken noen dager etter. Det ble oppfordret fra avisens side til å gå på disse møtene. I en stor artikkel den 16. august ble Bjørson og Løvlands forhold til republikken kommentert. Det ble lagt vekt på at Løvland hadde uttalt seg til fordel for republikken, og at avisen håpet på en støtte fra hans og andres hold i tiden framover. Bjørson hadde også innrømmet at det nå så ut til å være stemning for republikken. Avisen mente man burde legge partipolitikken tilside for en stund. Man burde arbeide på tvers av vanlige 
politiske skillelinjer for å få til dette.  Avisen vektla agitasjon for republikkene i sine spalter i august. Den 18. august hadde man en stor artikkel om fordelene ved republikk. Der ble det argumentert ut fra en historisk argumentasjon. I følge artikkelen var det unaturlig i forhold til den norske tradisjonen å sette inn et nytt kongedømme. Den samme holdningen kom til syne i en artikkel dagen etter.  
Den 21.08 ble det også gitt et referat av et møtet i Lillestrøm for republikken. Sharffenberg holdt i følge artikkelforfatteren en glimrende tale. Alfred Eriksen og Magnus Nielsen hadde også innlegg. Møtet ga sin enstemmige tilslutning til en resolusjon som skulle fremlegges for Stortinget. Den 21. august sto det på trykk en artikkel som viste til en artikkel av Bjørnson i danske Politiken. I referatet fra denne ble det lagt vekt på at Bjørnson nå trodde det var flertall for republikken i den norske befolkningen. I en stor artikkel samme dag, tok avisen utførlig opp hva en republikk etter sveitsisk mønster ville bety av fordeler for Norge. Artikkelforfatteren regnet med at en republikk vil være billigere enn et kongehus. Dette ble brukt som et sentralt argument.
Hornsrud og Tokeruds holdning til kravet om sløyfing av  grensefestningene.
Avisen refererte den 16 august en uttalelse fra Løvland. Utenriksministeren hadde mottatt et brev fra sosialdemokratenes gamle allierte Alf Hedin. Der hadde han advart mot å ta hensyn til norsk sjåvinisme. Han viste til at det svenske forhandlingsforslaget hadde blitt til i et kompromiss mellom ytterste høyre og representanter med liberale holdninger. Hvis norsk side satte seg mot sentrale punkter ville dette kunne føre til splittelse innad i Sverige. Av hensynet til freden burde man ikke ta for mye hensyn til kritikken fra de norske nasjonalistene. Norske Social-Demokraten ga sin fulle tilslutning til dette synspunktet. 
          Samme dag sto det en artikkel med tittelen ”Æresbegrebernes reformation.”I denne tok avisen et oppgjør med det de så som falske æresbegrep. En eventuell norsk sjåvinistisk aksjon mot sløyfing av grensefestningene ville bli møtt med en sterk motreaksjon fra norske sosialdemokraters side.
         Dagen etter sto det en artikkel på trykk av Michael Puntervold. Artikkelen var rettet mot de norske sjåvinistene. Det ble nevnt at Ullmann og Bjørnson hadde satt seg i spissen for en kampanje mot sløyfing av festningene. Puntervold mente det ville være sosialdemokratenes oppgave å skape flertall for en fredsholdning i opinion og Storting. Når det gjaldt festningene, så burde de rives. I en lederartikkel samme dag tok redaktøren også til motmele mot Bjørsons utspill, og mente at festningene burde rives. 
          Den 19 august sto det en lederartikkel med tittelen ”Castberg”. I denne artikkelen ble det tatt et oppgjør med det man så som uholdbar nasjonalisme hos Castberg.  Avisen kritiserte et utspill fra Castberg i Stortinget. Han hadde tydeligvis antydet at man burde avvise alle krav fra svensk side i konflikten. Dette mente avisen var direkte uansvarlig, man anbefalte Castberg å begrave sjåvinismen. 
            Den 24 august kom det respons i svenske Social-Demokraten på en artikkel i Social-Demokraten som hadde tatt til orde for sløyfing av grensefestningene Branting uttrykte glede over at de norske sosialdemokratene hadde begynt å bære en del av belastningen ved konflikten de også.             
Konklusjon 
 Hornsrud og Tokerud ble uenige med Branting om forholdet til de svensk norske forhandlingene. Var det en høyredreining i forhold til den linjen Kringen hadde hatt i avisen tidligere på året? Hornsrud og Tokeruds linje ser ut til å være skapt ut fra den stemningene som var på i samfunnslivet på denne tiden. Irritasjonen over det norske forhandlingsforslaget må vel kunne sees på bakgrunn av den opphissete stemningene som da fantes i norsk samfunnsliv. Hornsrud og Tokerud lot seg vel litt prege av denne nasjonale vekkelsen. 
          I kapitlets andre del tok jeg for meg Hornsrud og Tokeruds linje for øvrig. De tok for eksempel tidlig til orde for å sløyfe grensefestningene. De kritiserte også den nasjonalistiske fløyen i Venstre for å gå for langt i sin nasjonalisme. Det er vanskelig å komme med noe helt kategorisk svar på om de representerte en høyredreining i nasjonalistisk retning i forhold til Kringen. 
            Man må også ta i betraktning at den ytre politiske konteksten endret seg etter 7. juni. 
I de forutgående kapitlene har jeg vist hvordan unionsdebatten utviklet seg mellom norske og svenske Social-Demokraten. Jeg la vekt på at man i løpet av det første halvåret av 1905 betonet et spesielt perspektiv på unionskonflikten. Man vektla at unionskonflikten først og fremst var en  demokratikonflikt. I tillegge betonet man ofte at konflikten kunne forklares som en klassekonflikt. Den svenske kongemakten og overklassen representerte statsmakten i Sverige. Den norske staten representerte derimot mer demokratiske og folkelige krefter. Almen stemmerett var i motsetning til i Sverige, innført i Norge. I tillegg hadde man hatt en konflikt med den svenske statsmakten om parlamentarismen. Etter 7.juni og særlig fra og med forhandlingene mellom Norge og Sverige måtte det komme til en endring av dette virkelighetsbildet. Konteksten endret seg. Nå var situasjonen den at borgelige regjeringer fra hvert land forhandlet om vilkårene for oppløsning av unionen. Nå ble det vanskeligere å se bort fra at konflikten var en nasjonskonflikt. Skiftet i  disse ytre politiske realitetene en kan ha hatt sin innvirkning på hvordan sosialdemokratene håndterte konflikten. Siden 1890 tallet hadde sosialdemokratene kommentert unionskonflikten som en demokratikonflikt. Det var kanskje enklere å forholde seg til en konflikt så lenge det dreide seg om konsulatsaken. Nå når konteksten endret seg var det lettere å bli uenige. Jeg vil velge å konkludere med at denne krangelen i august ikke er tilstreklig grunnlag til å komme med bastante konklusjoner om ideologiske posisjoner. Noe bør likevel nevnes om hvordan dette kan ha virket på de svenske sosialdemokratene. Når man leser avisene i ettertid er det en i øyenfallende forskjell mellom Kringens analyser på våren  i forkant av 7.juni og avisdebatten i august. Av svenske sosialdemokrater kan  Hornsruds redaksjonelle linje ha blitt oppfattet som et brudd med de perspektivene Kringen hadde reist i tiden før. Kringen hadde snakket om demokrati og klassekamp, det nasjonale hadde kommet mer i bakgrunnen. I denne perioden i august hadde det nasjonale kommet mer i forgrunnen.  Klassekampperspektivet ble skjøvet mer i bakgrunnen. Om hovedgrunnen til dette var endringen av den kontekstuelle dynamikken i unionskonflikten, eller om hovedårsaken var personene i redaksjonen, er vanskelig å si.

           

 
 
Kapittel 5. Konflikten i september og oktober om Karlstadoverenskomsten 

I dette kapitlet vil jeg ta for meg konflikten innad i DNA i forbindelse med Karlstadoverenskomsten  slik den kom til uttrykk i norske Social-Demokraten. Jeg vil også se på hvilke reaksjoner den fikk i svenske Social-Demokraten. Jeg har ikke brakt inn avisen Ny Tid i denne drøftingen. Ny Tid berørte ikke konflikten i særlig grad, men holdt seg mer i bakgrunnen. Noen av Brantings kommentarer til konflikten ble gjengitt, men det ble  ikke brukt nevneverdig plass på lederplan til å kommentere konflikten. Som jeg nevnte i innledningen er det en målsetning med undersøkelsen å få mer klarhet i hvilke fraksjoner som fantes, og styrkeforholdet mellom dem. I dette kapitlet vil det dreie seg om å synliggjøre hvilke arbeiderpartifolk som sto for hva ut fra debatten i Social-Demokraten. Lange skriver en del om konflikten om Karlstadoverenskomsten .Han nevner at de viktigste sosialdemokratiske avisene i Norge støttet overenskomsten. Både Arbeidet i Bergen, Ny Tid i Tronheim og Fremtiden i Drammen gjorde dette. Samtidig markerte de også avstand til Alfred Eriksen og de andre som satte seg mot overenskomsten. Norske Social-Demokraten støttet også overenskomsten, men det var her hvor Alfred Eriksen og hans meningsfeller fikk komme til orde med sine synspunkter. Lange går for øvrig lite i detalj i beskrivelsen av hvem som støttet hva i denne konflikten. Det nevnes at Olav Kringen førte ”et veikt og nølende forsvar”for overenskomsten. Mye synes uklart når det gjelder Olav Kringens rolle. Jeg vil forsøke å fastsette klarere hva det var han sto for i debatten. Mye av Arbeiderpartiets ledelse holdt jo av naturlige grunner til i Kristiania. Hos Lange kommer det ikke fram i hvor stor grad Eriksen hadde støtte fra den indre kjernen av kristiania sosialister. Jeg vil forsøke å få på det rene om Alfred Eriksen og de andre motstanderne av overenskomsten hadde stor eller liten støtte innenfor miljøet. Hvordan reagerte de andre lederne på utspillet til Eriksen? I tillegg vil jeg undersøke hvilke kortvarige eller langvarige konsekvenser dette fikk for samarbeidet med de svenske sosialdemokratene. Kapitlet vil være rettet inn på å kartlegge reaksjonene på svensk side. Hvordan reagerte Hjalmar Branting i svenske Social-Demokraten på konflikten?             
Debatten om Karlstadoverenskomsten hos norske sosialdemokrater
Den 29 august vendte Olav Kringen tilbake som redaktør. Omtrent fra dette tidspunket foregikk forhandlingene i Karlstad.  Kringen nevner i skriftet sitt, at han regnet med at det var stemning for å få en republikk i Norge. Han nevner at han og Branting under møter i Stockholm hadde blitt enige om at de norske sosialdemokraten burde arbeide for å få ferdig forhandlingene så raskt som mulig For å kunne konsentrere seg om å drive en agitasjon for republikken,  var det nødvendig og bli ferdig med  forhandlingene med Sverige så raskt som mulig. Av hensynet til krigsfaren var det også viktig å få dette ut av verden. 
         Den 25 september ble Karlstadoverenskomsten  offentliggjort. Kringen godkjente denne på lederplass den 26 september.  
        Samme dag som Kringen skrev dette, inntok han imidlertid en artikkel i avisen av Gjøsteen. Kringen sier i  skriftet sitt at innlegget til Gjøsteen ikke var rettet mot Karlstadoverenskomsten . Innlegget var, slik han så det, mer en etterpåklok betraktning rundt det svenske forhandlingsforslaget fra august. Artikkelen hadde en sterkt brodd  mot de svenske sosialdemokratene. Gjøsteen mente de hadde gjort et feilgrep ved å stemme for forslaget i riksdagen. Her lå vel en tanke om at de endelige kravene fra svensk side kunne ha blitt utformet mildere. Hvis sosialistene i Riksdagen hadde satt seg mot forslaget, ville kanskje det endelige utkastet sett annerledes ut. 
       Gjøsteen snakket i sin artikkel om at det har funnet sted en krenkelse av Norge. Han anklaget de svenske sosialdemokratene for å være med på denne krenkelsen. Han mente at sosialdemokratenes riksdagsfraksjon skulle ha satt seg mot et bestemt punkt i forhandlingsforslaget med Norge. Det var punktet i forslaget om at landene skulle gå sammen om å få oppløst unionen som var kritikkverdig. På denne måten tråkket man på Norges status etter 7.juni som selvstendig nasjon. De svenske sosialdemokratene sviktet sin oppgave ved å gå med på dette forhandlingsforslaget. Her ser man altså at Gjøsteen bygger videre på konflikten fra august. Der hadde norske Social-Demokraten støttet Konows forslag i stedet for Stortingets. De hadde hengt seg opp i formuleringen i Stortingets forslag om at man søkte hjelp fra Sverige til å oppløse unionen. Gjøsteen tok ikke stilling for eller mot karlstadavtalen. Han understreket likevel at kravet om å sløyfe grensefestningene var uttrykk for en overstyringsholdning. Gjøsteen kom ikke inn på om dette skulle medføre at norske sosialdemokrater burde erklære seg som motstandere av avtalen.
              I artikkelen var han altså først og fremst opptatt av den tidligere nevnte formuleringen i det svenske forhandlingsforslaget fra august. 
Ved å fremsette et slikt krav viste svenskene at de ikke respekterte norsk selvstendighet. Svenske sosialdemokrater hadde brutt sin plikt som sosialdemokrater. De burde ha satt seg mot dette punktet ut fra respekten for Norges rett til å råde over egne anliggende.  
         
Under artikkelen til Gjøsteen den 26 august har  Kringen satt  på trykk en kommentar: 
Hr:Gjøsteens arikel om vore svenske partifællers stemmegivning i riksdagen angaaende vilkaarene er noget, han også tidligere har offentlig fremholdt ved et møde i arbeidersamfundet. Alle vore arbeidere er vel opmærksom paa, at hr.Gjøsteens artikel kun vedrører de 4 riksdagsmænds stemmegivning i et politisk spørsmaal, og det bør ikke i mindste maade berøre det faglige samarbeide, som trives, og som er og bør være uberørt af disse dagers forvirrede politiske forhold.

Artikkelen ble imidlertid fulgt opp av en serie med utspill av Alfred Eriksen som var rettet mot selve Karlstadoverenskomsten . 

Vedtakelse av Karlstadoverenskomsten -Sentralstyret var splittet

Kringen forteller i skriftet sitt om hva som hadde foregått innad i sentralstyre da man skulle ta stilling til overenskomsten. Den 23 september hadde man utarbeidete en resolusjon som skulle ta stilling til Karlstadoverenskomsten . Resolusjonen ble gjengitt i skriftet i sin helhet. Det bærer tydelig preg av å være skrevet,  slik Kringen sier, som en kampresolusjon. Resolusjonen godkjente Karlstadoverenskomsten , men understreket at mange av betingelsene var en direkte ydmykelse mot Norge.
       På tross av at denne resolusjonen tok hensyn til motstandernes argumenter, førte resolusjonen til at partistyret ble sprengt. Dette fordi motstanderne av overenskomsten ikke godkjente den. I følge Halvard Lange var det Alfred Eriksen og Margarethe Strøm som stemte i mot avtalen. Av stortingsmennene som var med i møte erklærte Eriksen og Egede Nissenat de måtte stemme mot den i Stortinget.

Eriksen kom på banen              
Etter hvert kom også Eriksen inn i denne debatten med synspunkter i saken. Den 27. september, tok Kringen inn en artikkel av Eriksen som kritiserte overenskomsten. Deretter fulgte en meget skarp debatt utover. I avisen sto det en rekke innlegg fra begge sider. 
Alfred Eriksen hevdet at det kunne ligge en skummel strategi bak kravet om nedlegging av grensefestningene. Han framstilte seg selv som fredsvenn i artikkelen. For å unngå en fremtidig krig vil det lønne seg å si nei til de svenske kravene. Hvis Norge la ned sine grensefestninger vil det nemlig legge grensen åpen for angrep fra Sverige. Det var godt mulig at det lå slike motiver bak det svenske kravet, mente Eriksen. 
            På dette tidspunktet kom det mer og mer til syne at det fantes forskjellige holdninger innad i Arbeiderpartiet. Den samme dagen som Eriksens artikkel sto på trykk, skrev Kringen en lederartikkel der han nevnte at all energi nå burde rettes inn på å oppnå republikken.Han framhevet at kampanjen for republikken nå ville kreve all oppmerksomhet. Samtidig rettet han en oppfordring til myndighetene om at spørsmålet om statsform burde avgjøres av folket selv. 

Debatten i norske Social-Demokraten fortsatte, med innlegg fra begge sider
Dagen etter den 28. september, sto det et leserinnlegg av lederen for Jern og Metall,  Magnus. Ormestad.   Ormestad satt også med verv som viseformann i sentralstyret. Skribenten minnet om de svenske sosialdemokratenes viktige rolle tidligere på året. Det ble pekt på at nordmennene skyldte å gi de svenske noe tilbake for deres upopulære ståsted. Det ville ikke bare være urettferdig å rette kritikk mot disse nå, det ville også være usolidarisk. De svenske arbeiderne sto oppe i en vanskelig streikekonflikt. Man burde heller være rettferdig å gi de svenske arbeiderne ros for den store innsatsen de hadde gjort for det norske folk. Det var urettferdig å rette kritikk mot de svenske sosialdemokratene. Det måtte også føles som en ekstra belastning for de svenske arbeiderne i den streikekonflikten de nå sto oppe i. 
           Den unge og radikale Puntervold hadde et innlegg i avisen samme dag. Han hyllet fredsavtalen som en seier for voldgiftanken over militarismen. Han mente at to store folk nå kunne ta fatt på det virkelige fredsamarbeidet.  
           Oscar Nissen hadde samme dag et leserinnlegg til støtte for Gjøsteen og Alfred Eriksens syn. Han nevnte at han ble forarget i august når det svenske forhandlingsforslaget lå klart. Han ble enda mer forarget når man i norske Social-Demokraten senere gikk inn for å sløyfe grensefestningene. Han var da i ferd med å sende inn et kritisk leserinnlegg, men fikk ikke gjort det. Nissen fortalte også om møtet i sentralstyret der man skulle ta stilling til Karlstadavtalen. Der hadde man sammen med stortingsfraksjonen, drøftet seg fram til en uttalelse i spørsmålet. I den forbindelse hadde Nissen satt seg kraftig til motverge mot at DNA skulle godkjenne avtalen. Han hadde fått med seg en annen på denne linjen. Resolusjonen som dagen etter sto  på trykk i avisen, manglet tilslutning fra han og en til. Det var 5 tilstede på møtet i følge Nissen, og mange var også fraværene. Han mente det nærmest var en skandale at Arbeiderpartiet hadde gått inn for avtalen. Han gikk ikke særlig inn på å begrunne dette, men mente tydeligvis at avtalen var en ydmykelse.

Christian Holtermann Knudsen holdt et folkemøte til fordel for Kringen linje.
Den 29 september ble det gitt en helsides spalteplass til et møtereferat fra sosialdemokratisk forening holdt i Arbeidersamfundet. Det var Christian Holtermann Knudsen som holdt foredraget. Knudsen holdt et foredrag på møtet under tittelen ”Forløsningen fra unionen og Norges fremtidige statsform.”  Han gikk først inn med en hyllest til de svenske sosialdemokratene. Han mente at svenskene dette året, som i 1895, hadde betalt en høy pris for sin støtte til den norske befolkning. Han berømmet de for sin offervilje. Deretter gikk han inn på selve punktene i Karlstadoverenskomsten . Han avviste at avtalen betydde en ydmykelse. Det var tvert i mot avtale som passet med sosialdemokratenes målsetninger for samfunnet. I dagens opphissete  nasjonalistiske stemning var det lett å  finne  noe i avtalen som var lite fordelaktig for Norge og mer fordelaktig for Sverige. Likevel, dette kunne ikke ta bort det faktum at avtalen først og fremst var en fredsavtale. Sosialdemokratene burde se på dette som positivt. Ved at man nå hadde fått til en voldgiftavtale ville alle fremtidig sjåvinistisk tendenser måtte begrenses. Ved denne avtalen hadde man altså fått de trygge rammene som sosialdemokratene har vært på jakt etter for å trygge veksten til demokratiet. I slutten av talen rettet han oppmerksomheten mot spørsmålet om statsformen. Han var missfornøyd med det forslaget som var blitt fremmet av republikktilhengerne i Stortinget den samme uken.  Knudsen nevnte at noen arbeidepartirepresentanter hadde underskrevet forslaget. Ut fra dette forslaget skulle det ordnes en folkeavstemning om statsformen i løpet av 1906. Knudsen mente dette heller måtte gjøres snarest mulig. Han manet derfor Arbeiderpartiets tillitsmenn til å sette i gang en kampanje. Møtet munnet ut i en resolusjon. Det var to viktige punkter i denne resolusjonen. Det første punktet var en oppfordring til å godkjenne karlstadavtalen. Det andre punktet gjaldt avgjørelsen av statsformen.  
Man rettet en oppfordring til ansvarlige myndigheter om å innkalle til en folkeavstemning der folket fikk velge statsformen. Det ble presisert at dette kunne finne sted så snart Norges var godkjent internasjonalt som selvstendig stat.  

I  en liten notis i avisen samme dag kom det fram at Karlstadoverenskomsten  hadde vært oppe i spesialkommiteen. Den ble vedtatt der med 12 stemmer.  Seks medlemmer var i mot. Blant disse var Alfred Eriksen. Castberg og Konow stemte også i mot godkjennelsen.
          I avisen den 30 september  kom det fram at de andre store sosialdemokratiske avisene hadde støttet Karlstadoverenskomsten .  Det gjaldt avisene Arbeidet i Bergen, og Ny Tid i Trondheim. I avisen samme dag ble det også nevnt at tre av fire sosialdemokrater i Stortinget hadde stemt for overenskomsten. Det ble også gitt en begrunnelse for dette, som ble trykket i avisen. Begrunnelsen lignet mye på den Holtermann Knudsen og Kringen og hadde stått for. Ut fra en sosialdemokratisk tenkemåte framhevet man viktigheten av å sikre freden.  
         Samme dag sto det en artikkel i avisen som oppordrer til å lage kampanje for republikken. Man måtte forhindre at et nytt kongedømme skulle bli påtvunget det norske folk. 
 
Innlegg fra representanter for fagbevegelsen
 Ormestad, hadde et nytt avisinnlegg noen dager etter. Der anbefalte han å godta sløyfingen av grensefestningene. Han viste til at antimilitaristisk arbeid var viktig for sosialdemokratene. Det var derfor ikke noen oppofrelse men heller en glede å legge ned disse festningene.
Den 7 oktober hadde nestformann i  Landsorganisasjonen, senere leder, Ole Olsen Lian et innlegg. Han var på sin side noe mer på Eriksen og høyrefløyens side. Han mente det var blitt ført en urettferdig sjikane mot de som var skeptiske til Karlstadoverenskomsten . Han mente det var et dårlig tegn fra en avis, som skulle vokte friheten. Det var rett og slett uttrykk for en litt autoritær holdning . Imidlertid ønsket han nå taushet om saken slik at partiet kunne konsentrere seg om kampanjen for republikken. 

Folkemøtene
Debatten i avisene fulgtes av en møte i regi av Eriksen og Sharffenberg i Turnhallen den 1. oktober. I følge Kringen, la Scharffenberg seg på en svært sjåvinistisk argumentasjon på dette møtet.  Kringen la i en artikkel den 4. oktober, vekt på at motstanden mot overenskomsten  kunne føre til Krig. Hvis ikke nordmennene godkjente overenskomsten kunne det føre til krig. 
           Deretter fulgte et møte i Kristiania Arbeidersamfund den 5. oktober. På dette møtet ble   Puntervold og Magnus Nielsen pepet ut for sine holdninger. Dagen etter, den 6. oktober sto det gjengitt et utførlig referat av debatten på møte. Det kom fram at Eriksen og Gjøsteen mente det var riktig å kalle inn et ekstra ordinært landsmøte. De mente at partistyret ikke var representativt for partiet, når de stemte for Karlstadoverenskomsten . Eriksen kritiserte også avisen Social-Demokraten. Han mente Kringen hadde vist en vaklende holdning, og at dette ikke var egnet til å rettlede arbeiderne.
          Oscar Nissen mente på sin side at partiet måtte velge å bli mer nasjonalsinnet. Det var viktig, fult og helt, å støtte opp om en nasjonal politikk. Partistyret brydde han seg ikke om. Han var mer interessert i å høre partiets mening på grunnplanet. Han mente det var en annen holdning hos medlemmene enn den man fant i partistyret. Magnus Nielsen holdt et innlegg der han sa at man måtte velge mellom avtalen eller krigen. Det var i direkte strid med alt fredsarbeid å sette seg mot avtalen. Puntervold holdt også et innlegg der han berømmet svenske sosialister for deres fredsarbeid. Han pekte også på at det svenske valget hadde gjort de liberale og sosialdemokratene sterkere i andrekammeret. Eriksen var drevet av en blindhet når han venter et angrep fra Sverige under sånne forhold. Siste gangen Magnus Nielsen gikk opp for å tale ble han avbrutt av larm og rop. Han måtte forlate talerstolen. Møtet samlet seg til slutt om en resolusjon, der man fremhevet et ønske om å si nei til overenskomsten.

 Kringen kommenterte møtet i Arbeidersamfundet

På lederplass den 7. oktober kommenterte Olav Kringen møtet i Arbeidersamfundet. Han aviste at Social-Demokraten hadde vist en vaklende holdning. Han nevnte at Social-Demokraten holdning hele tiden har vært å si ja til godkjenning av overenskomsten. Det eneste man eventuelt kunne se som litt dunkelt, var det at man har tillatt å trykke andre synspunkt i avisen. Dette hadde imidlertid ikke vært uttrykk for partiet og avisens holdning.  Av hensynet til demokratiske spilleregler hadde Kringen likevel valgt å la motstanderne komme til orde. Til lederen har Kringen festet en fotnote. Der snakket han om mottakelsen i svenske sosialdemokratiske aviser. Han uttrykte beklagelse i fotnoten over at svenske partiblad hadde tolket disse innleggene som et uttrykk for partiets mening. Han understreket at partiet var enig bak godkjennelsen av Karlstadoverenskomsten . Eriksen hevdet på møtet at han hadde med seg grunnplanet i partiet  bak sin holdning. Kringen argumenterte mot dette med å si at han og sentralstyret uttrykker velgerne og medlemmenes vilje. Han avsluttet med å si at dette bråket snart ville være over. Han oppfordret til å se framover å ta fatt i andre viktigere spørsmål.

Jeppesen rettet kritikk mot Gjøsteen
I et leserinnlegg fra Gjøsteen i avisen samme dag, er kritikken rettet mot Carl Jeppesen. Jeppesen hadde kritisert Gjøsteen for å bruke et folkemøte som var satt sammen av folk fra alle politiske avskygninger til å styre politikken til partiet. Gjøsteen avviste kritikken og hevdet at møte bare var ment som et bredt opinionsmøte. Hensikten var ikke å skape et folkelig mandat for å påvirke sentralstyret til partiet.  Innlegget er interessant, det viser at også Carl Jeppesen har tatt del i debatten. I boken til Halvar Lange står det at Jeppesen holdt seg borte fra unionsdiskusjonen i 1905 på grunn av sin danske bakgrunn. At han nå likevel så seg nødt til å delta i debatten er interessant. 
Debatten på svensk side: 

Brantings svar på debatten innad i DNA
Branting slo fast at det var en sjåvinistfløy i DNA i en artikkel den 29 september. I artikkelen kom han mye inn på Gjøsteens innlegg.  Branting mente også, at både Kringens lederartikkel den 26 september og sentralstyrets resolusjon i saken, viste tydelige tegn på at det var en sjåvinist fløy innenfor partiet. Han beskrev krikken til Gjøsteen mot han selv og de andre i riksdagsgruppen som et angrep. 

Inom norska sosialdemokratin finnes en chauvinistflygel. Känd sak är så god som vittnad. Det framgick nu senast i de första uttalanden som framstäldes i norska Soc.D. efter Karlstadbeslutet. Det skiner igenom i den kompromisresolutionen, hvari dock Centralstyrelsen til sist accepterar Karlstadbeslutet och som vi på annat ställa återgifva. Det springer bjärt fram i en artikel, hvari hr.Gjøsteen häftig angriper de svenska socialdemokratiske riksdagsmännen., och særskilt undertecknad. 

Branting tilbakeviste Gjøsteens kritikk av de svenske sosialdemokratenes riksdagsgruppe. Han mente at sosialdemokratene gikk inn for disse vilkårene ut fra at de var milde og lite storkrevende. Prioriteringen for en sosialdemokrat måtte være hensynet til freden. Tanken var 
at en krigssituasjon måtte unngås. Det å gå med på disse milde kravene, ville sikre vegen fram mot en fredelig avslutning på unionskonflikten. For han var det et stort paradoks at Norges politikere hadde godkjent avtalen, mens Gjøsteen en norsk sosialdemokrat roper ut at det var en krenkning. Kringen svarte på Hjalmar Brantings kritikk 

Svar fra Olav Kringen
Den 2 oktober skrev Olav Kringen en lederartikkel der han svarte på Hjalmar Brantings kritikk. Han var for så vidt enig med Branting i at det var en sterkt nasjonalistisk fløy innenfor partiledelsen. Han mente likevel at Branting har fått et noe skjevt inntrykk. Dette hadde i følge Kringen opphav i en missforståelse. I det eksemplaret som Branting fikk se av sentralstyrets resolusjon manglet den siste delen. Resolusjonen ble telegrafert over til Branting i Stockholm. På grunn av tekniske problemer, kom ikke slutten med. Av den grunn gjenga Kringen det som ikke ble sendt av resolusjonen i artikkelen. Han mente Branting hadde overdrevet innflytelsen til den nasjonalistiske fløyen i partiet. Det at den siste delen av resolusjonen hadde manglet var ganske viktig. I den første delen av resolusjonen hadde alle 
motforestillingene til avtalen blitt luftet. I den siste delen av resolusjonen godkjente man  likevel avtalen. Man fremhevet at sosialdemokratenes oppgave først og fremst var å være fredens bærere. Denne siste delen hadde altså blitt borte i den utgaven som ble telegrafert til Branting i Stockholm. Resolusjonen han fikk lese ga derfor et feilaktig inntrykk. Den ga inntrykk av at de norske sosialdemokratene ikke klart tok til orde for å vedta avtalen. 
             Kringen tok også fatt i Brantings karakteristikk av resolusjonen som en kompromissresolusjon. Det var i følge Kringen ikke noen kompromissresolusjon, det var  en kampresolusjon.
 Han mente styret i realiteten ble splittet på spørsmålet. Resolusjonen var derfor ikke uttrykk for et fellessynspunkt. Det var en resolusjon der begge parter fikk komme til orde med sine motstridene synspunkt.
             Han mente altså at Branting hadde overdrevet nasjonalistenes betydning innenfor DNA. Kringen forklarte at resolusjonen ble til gjennom en debatt. Der hadde det vært sterke motsetninger. Kringen ville legge opp til en åpen linje i avisen den nærmeste tid. På den måten  ville motsetningene komme til orde. 
            Han nevnte videre at det  hadde vært vanskelig for alle nordmenn, ikke bare sjåvinistene, å svelge de svenske betingelsene. Det føltes som en ydmykelse å bli pådyttet slike krav . 
            Likevel var det soleklart at sosialdemokratiet uten nøling måtte stemme ja til Karlstadavtalen. De som stemte mot vedtakelse av Karlstadoverenskomsten var nasjonalister. Denne gruppen vil danne grunnlaget for fremtidens nasjonale Venstre. Kringen framhevet at det var viktig for  sosialdemokratene å avgrense seg fra nasjonalismen:  
”Socialdemokratiet maa her skilles fra nationalismen. – Dette er vort partis kritiske prøvetid. Derfor inbød vi til debat om sagen for klarlægge den med en gang.” 
Han avsluttet med å si at partiet sto stødig og fast sammen med avisen i å godkjenne Karlstadavtalen. Partiet ville være på vakt mot all sjåvinisme. Det ble også nevnt at en artikkel av Gjøsteens ville stå på trykk dagen etter. Etter dette regnet Kringen debatten som avsluttet.
Brantings oppsummering av konflikten
Allerede den 3 oktober skrev Branting en artikkel der han var atskillig mildere stemt mot de   norske sosialdemokratene. I artikkelen refererte han til det som sto om Christian Holtermann Knudsens møte i norske Social-Demokraten.  Innledningsvis understreket han at Holtermann Knudsen var en skikkelig internasjonalistisk sosialdemokrat. Det var underforstått at han var det, i motsetning til visse andre. 

Kristiania socialdemokratiska förening hade til i torsdags utlyst möte, där vår gamle partivän boktryckaren Chr. Knudsen, en verklig internationel socialdemokrat, talade öfver ämnet:”Befrielsen från unionen och Norges framtida statsform”.  

Dagen etter foretok Branting en mer inngående analyse av unionsdebatten i det norske miljøet. Han la vekt på at Eriksen og Gjøsteen bare utgjorde en liten minoritet innenfor DNA i synet på unionskonflikten. I begynnelsen av artikkelen pekte han på at tre av fire stortingsrepresentanter har tatt avstand til politikken til Eriksen. Han kommenterte også Eriksens virksomhet mer direkte: 

På ett möte i Turnhallen i Kristiania talade han och dr. Sharffenberg mot överenskommelsen – således äfven stick i stäf mot den klara och vidsynta äkta socialistiske uppfatning, hvarät vår gamle partivän Chr. Knudsen nyligen gaf ett så fullödigt och tiltalande uttryck.

Branting omtalte også Oscar Nissen. Ulykkeligvis hadde Eriksen fått med seg Nissen. Han har i et åpent brev til sentralstyret uttrykt sin forferdelse over at  DNA ville akseptere raseringen av festningene. Nissen uttaler nå at han ikke er enig med sitt eget parti. Eriksen har til og med stemt mot godkjenningen av overenskomsten i sentralstyre. Herrene Eriksen og Nissen er derfor uenige med sitt eget parti. 
           Branting slo fast at partiets mening kom til orde i de tre andre stortingsmennene og i Knudsens klare og tydelige standpunkt.  Branting siterte deretter et intervju med den ene stortingsmannen, Foshaug. Foshaug mente det ville være feil i forhold til sosialdemokratens ideologi å stemme nei til avtalen. Fosshaug uttalte at sosialdemokratenes oppmerksomhet burde være rettet mot arbeiderklassens sosiale frigjørelse. Av den grunn var det viktig å få satt punktum for unionskonflikten. Branting trakk også fram intervjuene med de to andre stortingsmennene. Både Jørgen Berger og Lind-Johansen hadde lagt vekt på et lignende perspektiv. Lind-Johansen hadde til og med uttalt at han satte spesielt pris på Ormestads avisinnlegg. I den samme utgaven av Social-Demokraten hadde Branting også satt på trykk et av Ormestads avisinnlegg. Han var som nevnt en ledene person innenfor Landsorganisasjonen, og hadde tatt sterkt avstand fra høyrefløyens utspill. Han hadde, i likhet med Knudsen og de tre stortingsrepresentantene, understreket det internasjonalistiske perspektivet.  For Branting var det selvsagt av betydning, når man skulle bedømme stemningen innenfor et sosialdemokratisk parti, at lederen for fagbevegelsen var på riktig side: 

Da Ormestad är ordförande i norska landsorganisationen styrelse, har hans uttalande en særskild betydelse som uttryck för den fackliga arbetarorganisationens ställning til ögenblickets situation.

Branting konkluderte med at man ikke måtte overdrive innflytelsen til nasjonalistene innenfor Arbeiderpartiet. Slik han så det, var det hovedsakelig ”presten Eriksen” som sto for  nasjonalismen innenfor partiet. Han hadde ulykkeligvis fått overtalt Oscar Nissen til å bli med. Men Branting mente disse ikke burde regnes som så viktige, når man skulle ta temperaturen på stemningene innenfor bevegelsen. Det var langt større grunn til å ta hensyn til sentrale tungvektere som LO mannen Ormestad og veteranen Knudsen. Branting var tilfred med at disse var på den riktige siden. Samlet sett talte dette for  at den dominerende delen av partiet sto på linje med de svenske sosialdemokraten. Partiets viktigste talsmenn vektla internasjonalismen. De var tilsvarende, også skeptiske til nasjonalismen. Da var det mindre viktig hva enkelte avvikere, som Eriksen, mente.   

Branting fortsatte oppklaringen med ny artikkel den 7 oktober

Branting mente det var blitt enda tydeligere at Eriksen, Nissen og Gjøsteen ikke hadde partiet bak seg. Han tok opp Olav Kringens lederartikkel  fra noen dager før. Der hadde Kringen som nevnt, redegjort for diskusjonen i DNA rundt forholdet til  Karlstadavtalen. Kringen hadde som sagt forklart i denne lederartikkelen at noe hadde blitt borte i den resolusjonen som ble telegrafert til Branting. Dette uttrykte Branting forståelse for. Han  hadde fått et annet inntrykk av stemningene innenfor DNA når han nå hadde lest resolusjonen i sin helhet. Da han fikk tilsendt det første dokumentet var han i tvil om sentralstyret hadde godkjent Karlstadavtalen. Nå var han ikke lenger i tvil om det. Den saken var han derfor nå fornøyd med.  
         Han var enig i Olav Kringens uttalelse om at de som ikke godkjente Karlstadoverenskomsten  måtte regnes som sjåvinister. Branting kritiserte også Alfred Eriksen. Han mente at han gått fra ordet sitt i denne saken. Han minnet om at Eriksen  på Kongressen hadde advart mot å oppfatte konflikten som et spørsmål om nasjonalisme. Videre hadde han ment at sosialdemokratenes rolle i konflikten ville være å dempe nasjonalismen i begge land. Branting viste også til et leserinnlegg i norske Social-Demokraten. I dette innlegget hadde en arbeider kommet med krav om at Eriksen burde ekskluderes. Branting mente tydeligvis at et slikt krav var rett og rimelig. Han kom også inn på innlegget til Carl Jeppesen i kommentaren sin. Han tok det som et svært positivt tegn at denne sentrale ildsjelen og grunnleggeren av norsk arbeiderbevegelse stilte seg på den riktige siden. Han avsluttet betraktningen med å slå fast at de norske nasjonalistene, akkurat som de svenske nasjonalistene, kunne regnes som sjåvinister.

Att denne sista sanningen äntligen säges klart ut i själfva Norge och att det sker från vårt parti där, det er ett lysande vitnesbörd om att socialismem ända verkligen skyddar mot nationel trångsynthet. 

I en artikkel den 11. oktober tok Branting igjen opp forholdet til det norske partiet. Artikkelen var først og fremst en respons på en artikkel av  Gjøsteens i Norske Social-Demokraten den 3. oktober.  Innlegget hadde hatt tittelen ”Krænkelsen” Argumentene hans lignet mye på de han hadde brukt i sin første artikkelen den 26. september. Han hadde bare utdypet de noe mer. Han mente de svenske sosialdemokratene i riksdagen burde reist  krav om at Norges selvstendighet skulle anerkjennes uten betingelser. Han reagerte også på at Branting hadde betegnet han som venstremann ut fra at hans nasjonalistiske holdninger. Han mente Branting og de tre andre riksdagsrepresentantene var den parten som har opptrådt minste sosialistisk  De hadde med sin stillingtaken akseptert at overklassen i Sveriges undertrykket den norske nasjonen. Det var i bunn og grunn en plikt for  arbeiderbevegelsen  i Sverige å sette seg mot alle krav mot Norge. Til slutt i artikkelen ytret Gjøsteen et ønske om at hans artikkel skulle bli satt på trykk i den svenske Social-Demokraten.   
            Branting etterkom dette ønsket, men det skjedde på en litt spesiell måte. Den ble gjengitt med små typer som innfelt tekst i hans egen artikkel. Branting mente at Gjøsteeen krav var uholdbare. De var på grensen til det frekke. Han fordret at sosialdemokratiets riksdagsmenn skulle ha innrettet sin politikk slik at den helt og holdent bare tok hensyn til et eneste prinsipp. Slik Branting så det, krevde Gjøsteen at  svenske sosialister skulle hevde prinsippet om at Norge skulle ha absolutt selvbestemmelsesrett. Branting mente det var et annet prinsipp som var atskillig viktigere: 
” Vi  ha ansett oss ha rätt att följa en annan ledstjärna, att komme fram til unionsuppllösning i fred och med bevarad möjlighet för framtida samförstand”
           Branting gikk videre og forklarte hva han mente var grunnleggende feil med Gjøsteens krav. Han pekte på at det var to parter i en konflikt som dette. Det gikk ikke an, slik Gjøsteen  gjorde, å regne med at det bare var en part å ta hensyn til i denne saken. Unionskonflikten var ikke bare et indre norsk anliggende. Det dreide seg om oppløsningen av et statsfellesskap. Før ble disse to nasjonene oppfattet som en enhet utad. Nå  var det to stater. Det var selvsagt at begge land i en slik situasjon hadde sikkerhetsbehov. Det var derfor ikke noe urettferdig i at den svenske siden reiste krav ved en oppløsning. De svenske sosialdemokratene mente også at de kravene som ble reist var såpass milde at de kunne godtas av nordmennene. 
          Han redegjorde også for hva han mente ville ha blitt utfallet hvis de svenske sosialistene hadde fulgt Gjøsteens krav. Hvis de hadde gått mot forslaget i Riksdagen, ville det betydd et politisk selvmord i denne saken. Konsekvensen hadde blitt at sosialdemokratene hadde stilt seg selv fullstendig på sidelinjen. De hadde ikke da  fått noen innflytelse på utfallet av saken. Man hadde valgt å akseptere kravene. Den viktigste prioriteringen var å få til en fredelig avvikling av unionen. De svenske sosialdemokratene mente også at det var bra for den antimilitaristiske saken å få redusert det militære nærværet i grenseområdet.
Han avsluttet artikkelen med å si at det var vært trist å se at noen av de norske sosialdemokratene har gått over til en nasjonalistisk politikk. 
Det norska stortingets klokhet, att icke spela hasard med den fruktansvärda möjligheten att fredens vänner ej kunnat än en gang hålla igjen, har nu räddat Nordens fred. Jeg beklager att ej hela den norska socialdemokratin i denna svåra situation var at finna bland dem som understödde en, säga hva man vill, för oss som tro på framtiden och demokratins seger, dock antaglig lösning. 

Han sluttet likevel artikkelen med en positiv vurdering. Branting mente at man til tross for dette, kunne se tilbake på 1905 konflikten som et stolt minne i svensk og norsk arbeiderhistorie. Han mente at sosialdemokratene, tross prøvelsene, hadde vist at de har holdt sammen gjennom denne krisen. Båndet mellom arbeiderklassen brast ikke. Det ville også vokse seg sterkere etter hvert som man fikk lagt kongeunionen bak seg. Branting var altså så langt optimist, tross alt.
Konklusjon
Sentralstyret til Arbeiderpartiet ble splittet i spørsmålet om Karlstadoverenskomsten .
Det ble altså en åpen konflikt innad i DNA om hvordan man skulle stille seg til karlstadavtalen. Olav Kringens åpne linje i Social-Demokraten var mye av årsaken til at konflikten ble så omfattende. Man kan undre seg over at Kringen tillot avisartikler som så til de grader gikk i det han mente var partiets syn på dette kritiske tidspunktet. Han sto selv for et helt annet syn enn Eriksen og hans støttespillere. Han tillot de likevel i ualminnelig grad å komme til orde i avisens spalter. Tranmæl kritiserte Kringen for dette på 1906 landsmøtet. Han mente han hadde vist mangelfull partidisiplin
        Arbeiderpartiet var et lite miljø, og det var  enda færre som deltok aktivt i den politiske debatten. Avisdebatten om dette spørsmålet gir oss likevel en viss pekepinn på hva som var tendensen i miljøet.  Det virker som om største delen av partikjernen støtter opp om Kringens strategi. Blant de som gjerne kalles Kristiania-sosialistene, var det bare Gjøsteen og Oscar Nissen som støttet Eriksen.  Gjøsteen var formann i Arbeidersamfundet og Eriksen var parlamentarisk leder for Stortingsgruppen. Dette gjorde at de fikk utøvet en del innflytelse. I tillegg ble de støttet av Oscar Nissen som satt i sentralstyret. Den furore de greide å skape rundt Karlstadoverenskomsten  var stor. Når vi ser nøkternt på det var likevel en liten gruppe.
Brantings og svenske Social-Demokraten reagerte med irritasjon på denne konflikten. Dette ble forsterket av en missforståelse. Det tok en stund før Branting fikk skikkelig klarhet over Arbeiderpartiets vedtak i forhold til konsulatsaken. En stund fryktet han tydeligvis at Eriksen hadde større støtte i partiet enn det han hadde. Etter hvert endret Branting sin vurdering og konkluderte med at det bare var en minoritet som sto for disse holdningene. Han la særlig vekt på at sentrale grunnleggingsmenn som Knudsen og Jeppesen støttet opp under Kringens linje. Partiformann Christoffer Hornsruds tok ikke del i debatten. Det er derfor uklart hva han sto for. I et brev til Hornsrud på 30 tallet kommer det fram at Hornsrud hadde nevnt for Kringen at han med vilje valgte å holde seg i bakgrunnen. Det er imidlertid vanskelig å si noe sikkert hva han sto for i debatten.    

Kapittel 6. Oktober og november, refleksjoner innad i miljøene om samarbeidet i 1905. 

Dette kapitlet skal handle om to tema. Jeg vil i første del, ved hjelp av brev og andre kilder, synliggjøre noen holdninger i det svenske partiets ledelse etter konflikten om overenskomsten. Under den delen vil jeg også komme noe inn på holdninger i det norske partimiljøet. Et brev fra DNA til SAP er nemlig med i drøftingen  I den andre delen vil jeg se på reaksjonene i det svenske miljøet etter kongevalget i Norge. I forrige kapittel om Karlstadoverenskomsten , kom lite fram om hvilke reaksjoner denne konflikten fikk innad i den svenske ledelsen. Analysen var rettet inn mot avisen svenske Social-Demokraten. Det er derfor grunn til å tro at dette først og fremst speilet Brantings vurderinger.  
         Det vil være interessant også å vite litt om hva resten av ledelsen i SAP mente om konflikten rundt forhandlingene. Det er trolig at konfliktene i det norske partiet fikk innflytelse på deres syn på unionskonflikten. Som vi har sett var unionkonflikten først og fremst blitt beskrevet som en demokratikonflikt før 7.juni. Sosialdemokratene i unionslandene hadde tradisjonelt stått for denne analysen helt fra unionskonflikten startet opp på 1890 tallet. På den tiden og helt fram til 7.juni var det stor grad av overensstemmelse mellom den ytre politiske konteksten og denne vurderingen. Etter 7. juni endret den ytre politiske konteksten seg i Norge og Sverige. Det er naturlig å tro at dette må ha virket inn på partene. Nå var det ikke lenger så naturlig å se konflikten som en relasjon mellom en norsk nasjon som  sto for demokratiet mot en reaksjonær svensk stat.
Konflikten hadde blitt forklart som del av en universell kamp for demokratiets gjennombrudd. De svenske sosialdemokratene hadde blitt motivert til å delta ut fra denne argumentasjonen. 
Nå hadde  representanter for de norske sosialdemokratene frontet den mest nasjonalistiske fløyen i norsk politikk. Det vil være interessant å se om det kan spores noen reaksjoner i det svenske miljøet på denne utviklingen. 
         I andre del av kapitlet vil jeg ta for meg debatten i svenske sosialdemokratiske aviser etter kongevalget i Norge. I den forbindelse vil jeg på samme måte være på jakt etter holdninger og vurderinger. Det at det ble valgt inn en ny konge i Norge markerte en definitiv slutt på unionskonflikten. Kommer det fram noen refleksjoner i den sosialdemokratiske pressen om hva de mener om kongevalget og de norske sosialdemokratenes rolle? Kommer det fram noen generelle refleksjoner om samarbeidet i 1905? 

Jeg vil imidlertid først starte med et brev fra Arbeiderpartiet til det svenske partimiljøet. Brevet synes å styrke antakelsen i forrige kapittel om at flertallet av partiledelsen var motstandere av politikken til Eriksen, Gjøsteen, og Oscar Nissen.

Uoffisielt beklagelsesbrev fra DNAs sentralstyre til Hjalmar Branting. 
Brevet er skrevet på sentralstyrets formelle brevpapir. Det vil si, det er et trykket emblem øverst i venstre hjørne der det står ”Det norske arbeiderparti Centralstyret”
Det er streket et pent og tydelig kryss over dette emblemet, under der står det; ”Privat!” 
Man kan likevel diskutere hvor privat dette brevet egentlig er. Det er ført inn med en pen sirlig skjønnskrift, han har derfor sannsynligvis kladdet brevet før han skrev det. Hvorfor har han da i utgangspunktet, brukt sentralstyrets offisielle papir, hvis det var ment å være en privat henvendelse? Han kan kanskje først ha skrevet brevet som en offisiell henvendelse fra styret, deretter har han kanskje tenkt at det ble for kritisk i forhold til deler av sentralstyret, og valgt å sende det som en privat henvendelse. Det er i tilfelle rart at han ikke oppdaget dette før han førte inn brevet. Da ville det vel være naturlig at han valgte seg et annet brevpapir. 
 Brevet har da også mer  preg av å være en halvoffisiell henvendelse enn en helt privat henvendelse. 
         I brevet hevder  Nielsen å snakke på vegne av ledelsen når han fordømmer handlingene til Eriksen. Det er vel tenkelig at Magnus Nielsen ikke har skrevet dette brevet bare for eget initiativ. Sekretærens oppgave var å sende brev på vegne av  sentralstyret. Hornsrud eller  Kringen, eller begge, sammen med deler av sentralstyret, har kanskje bedt han om å sende et brev på denne måten. Det kan også være at det er andre grunner til at brevet er merket privat. Et brev fra det svenske partistyret til det norske er også merket privat. I dette tilfelle var det krystallklart at det var skrevet på vegne av sentralstyret, det står også ordnet i partistyrets offisielle brevprotokoll over utgående brev. Grunnen til at de merket brevet med, privat, var, slik jeg tolker det, at dette ikke skulle komme ut  til offentligheten. I dette tilfelle, dreide seg om en alvorlig kritikk fra den svenske partiledelsen rettet mot den norske. Det ville bare skade omdømmet til sosialdemokratene, og dermed svekke deres posisjon i samfunnsdebatten. Den samme begrunnelsen kan ha ligget bak at Magnus Nielsens sendte brevet på denne måten. Jeg vil i hvert fall velge å tolke brevet som en mer eller mindre offisiell henvendelse fra DNAs partistyre.  

I et brevet, datert 9. oktober gir partisekretær Magnus Nielsen en  beklagelse til Hjalmar Branting. 
Med smerte og bedrøvelse har vel De og partifæller i Sverige ligsom vi her erfaret dr. Eriksens og enkelte andre socialdemokraters optræden under denne for begge lande så kritisk tid. At denne deres optræden, med sin stærke appell og hidsen til nasjonalistiske følelser og stemninger i uhyggerlig grad, er i åbenbar strid med den sosialdemokratiske grundanskuen  er alle vi andre, der har ansvar for vort partis politikk, selvfølgerlig på det rene med. Fra partiets side vil det i organisasjonsmessig former bli fastslåt partiets oppfatning, og hvad enkelte personer måtte tale og skrive, det får partiets instanser i sin tid ta sig af i den udstrækning, vore love tillader.

Dette bidrar til å bekrefte antakelsen om at største delen av partistyret var motstander av den ytterliggående nasjonalismen til Eriksen, Nissen og Gjøsteen. Vi får også vite mer om holdning innenfor ledelsen av fagbevegelsen. Han nevner spesielt lederen for Jern og Metall, Ormestad. Han satt også i sentralstyret i 1905.

Det må selvfølgerlig såre og harme Dem og andre af vore skattede partifæller i Sverige at lægge merke til den ringagt og mangel på tillid og tro på vore svenske brødre der offentlig fra disse herrer er kommet frem, men jeg kan forsikre Dem om, at liden tilslutning har dette usundet inden vores(?) organisasjons rækker, og harme er den slarven(?) vakt inden fagbevegelsens medlemmer, da denne agitasjon bidrog til at svække intressen og offerviligheden for den i Sverige pågående lockout.

Magnus Nilsen snakker her om det samarbeidet Ormestad hadde tatt initiativ til når det gjelder en stor  lockout konflikt i Sverige. I denne perioden hadde det vært en alvorlig og omfattende arbeidskonflikt i Sverige. I denne perioden blir det nevnt i avisene, at Ormestad hadde tatt initiativ til en innsamling av penger blant fagorganiserte i Norge. Det blir imidlertid ikke fastslått hvor mye penger det dreide seg om, eller om initiativet førte fram. Initiativet til Ormestad viser at det fantes flere sider ved  arbeiderbevegelsen samarbeid dette året. Ormestads initiativ sammen med hans reaksjoner i form av avisinnlegg viser også  at han sto langt fra den nasjonalistiske gruppen i partiet.  
 Magnus Nilsen er også inne på de svenske sosialdemokratenes rolle når det gjelder de svenske kravene som dannet bakgrunnen for karlstadforhandlingene. Han sier i brevet at han forstår at de måtte utforme politikken sin i hensyn til styrkeforholdene i riksdagen. En blank nekting av alle vilkår ville ikke ført noen veg, da var det bedre og gå inn for å støtte de  moderate kravene som ble reist.  

 Selvfølgelig hadde vi alle ønsket, at Norge var blivet(?) anerkjendt af Sverige uden vilkår, - og dette var jo også eders prinsipielle og første standpunkt,- men når situasjonen blir den: disse vilkår eller det som værre er, muligens krig, da måtte I , som      praktisk maktpolitiker(?) i fredens, kulturens, og menneskelighedens navn handle, som I gjorde. 

Nilsen kommer til slutt med noen forsonende ord, han har med beklagelse pekt på at noen norske sosialdemokrater ikke viser noen takknemmelighet overfor de svenske sosialistenes innsats. Han tror svenskenes innsats vil bli satt mer pris på ettervert som tiden går. 
 
Når stridens hede er over, og vort folk atter tænker koldt og klart, og eders indsats for freden og en rimelig udgang af krisen blir indgående kjendt, da vil de svenske socialdemokraters virke stå som et lysende standard i Nordens historie. 

Det svenske partiets oppsummering av samarbeidet:  Dessillusjon  og skuffelse.

Konfliktene i august til oktober rundt forhandlingene må ha hatt sin virkning på hvordan man oppfattet unionskonflikten. Vi har sett hvordan unionskonflikten gjennomgående ble forstått som en ren demokratikonflikt i avisene fra årsskifte og fram til sommeren.  Ut fra det man de kildene jeg har hatt tilgang på, virket det som det skjedde en holdningsendring etter, eller i løpet av forhandlingsperioden på høsten.
I et brev fra det svenske arbeiderpartiets sentralstyre er i hvert fall den positive tonen totalt endret. Brevet er skrevet den 21. oktober. På dette tidspunktet er unionskonflikten i 1905 unnagjort. For Norge sin del gjensto kongevalget, men det var et internt anliggende. Unionsoppløsningen mellom de to landene var fullført.  Brevet er preget av å være skrevet ut fra et slikt perspektiv. Det svenske partiet ser tilbake på samarbeidet og foretar en oppsummering. Tonen i brevet er temmelig skarp. Det tydelig at den svenske partiledelsen ser tilbake på samarbeidet med en viss bitterhet. De mener at den norske arbeiderbevegelsen har gjennomført samarbeide på en utilfredsstillende måte. 
Man betoner kostnaden ved unionsoppløsningen. Man har for egen del betalt en høy pris for sitt upopulære ståsted i Sverige.
Den svårt hotande Unionskrisen âr nu lyckligt undanstöka, alle de hopade svårigheterna har till sist ryckts undan och Sverige- Norge har blifvit hvar för sig fria sjölvstendiga land, detta resultat har kostat det Svenska Socialdemokratiska partiet en ofsevârd del sjelvövervinnelse men som gârna har offrats för at det resultat dâr vi nu står för både rikene, men lika glâdjande som alt detta âr tills nu, lika ledsamt âr det för det svenska partiet, att se det den Norska statsförfattningen som förut så pass fri som den âr nu âr på veg att fastlåses uti en ny Monarki.,(hvarför da icke lika gârna ha den vi hades?). 
   
Her får man et innblikk i en side ved  hvordan unionskonflikten var blitt oppfattet i Sverige. I avisdebatten  i begge land var demokratiaspektet utrolig viktig. Vi ser her hvordan den sosialdemokratiske tenkemåten hadde betydning for vurderingene i unionskonflikten. I den praktiske politikken var sosialdemokratene reformorienterte. I  tenkemåten som motiverte   dem lå det likevel en forhåpning om å nå fram til et sosialistisk samfunn. Sosialdemokratiets tenkemåte var gjennomstrømmet av en evolusjonstankegang. Man så for seg at samfunnet gikk i gjennom faser akkurat som i evolusjonslæren om naturen. Man var definitivt framtidsoptimister og så for seg at samfunnsutviklingen var på veg mot et høgere og bedre stadium. Forholdet til demokratiet var preget av at dette var et viktig verktøy i denne prosessen. Innbakt i  tenkemåten hos de gamle sosialdemokratene lå det en sterk ide om at demokratiet vil føre til at arbeiderklassen erobrer samfunnsmakten. Et fullstendig demokrati var forutsetningen for at man kunne nå et sosialistisk samfunn. Man så seg selv i en tradisjon fra den franske revolusjon og mente at republikken ville legge forholdene best til rette for et slikt gjennombrudd. I klassekamptankegangen ligger det naturligvis en tro på at en kongemakt vil være uting i en slik prosess. Unionskonflikten med Norge var hele vegen blitt framstilt som en demokratikonflikt. Når de svenske arbeidere streiket eller kom i konflikt med statsmakten da var de ikke alene. De sto sammen med den norske befolkningen som på andre siden av grensen hadde felles skjebne i å kjempe fram progressive reformer i motstand mot statsmakten. En statsmakt man omtalte som en overklassestatsmakt. På denne måten hadde unionskonflikten blitt framstilt i de sosialdemokratiske avisene på vårparten. Når da nordmennene gikk inn for et nytt kongedømme, førte det til at dette virkelighetsbildet ble utsatt for alvorlige rystelser. Man kan si at den stor visjonen om unionskonflikten ble forvandlet til en illusjon. Det ble vanskelig å se den norske unionskonflikten som noe skritt på vegen mot et høgere samfunnstrinn. I stede ble man sittende med omtrent det man hadde hatt før.  
De svenske sosialistene spør altså de norske sosialdemokratene rett ut. Hadde det ikke vært bedre da om vi beholdt den gamle kongen? Når dere nå skaffer dere en ny kongemakt, hva var da vitsen med kampen?   

Då vi på basis av 7.juni beslutet satte inn all vor kraft fôr att stödja saken(?) så var det âfven under den fasta fôrhoppning om, att på den raserada Norska tronen skulle sâttas en af det Norske folket vald, ” Den Norska republikkens President.” Denna fôrhoppning synas nu blifvo som(?) intet, det bôrjar alt mer visa sig att det Norska folkets styresmân icke âr dem, som vi ventat att de skulde vara, då det verkligen gâlde nogot.

Med andre ord, unionskonflikten var noe annet enn det man hadde trodd den var. Det norske folkets ledere var ikke slik som man hadde ventet. Det er tydelig at de svenske sosialistene har sett konflikten som en demokratikonflikt med en revolusjonær valør. Var ikke konflikten bare en nordisk variant av den universelle striden for progresjon og utvikling mot et bedre samfunn? Var ikke 7. juni beslutningen kulminasjonen i en slik strid? Det var samfunnsevolusjonen man kjempet for å drive fram i rett retning. Det nasjonale aspektet ved konflikten var ikke så viktig. Handlingene til nordmennene etter 7. juni har imidlertid vist at de ikke har greid oppgaven. Kongedømmet ble rasert ved 7.juni beslutningen, men de erstatter det med et nytt. Det norske folkets tillitsmenn er ikke de som vi trodde de skulle være. Da det virkelig gjaldt noe sviktet de. 

Videre heter det blant annet;
…, de har för mycket litat till de i utlandet(?) flygande kannstöpane i stellet för att lite til sig sjelfva och den Norska demokratien. Det vil äfven synas som om vårt brodes parti icke innsatt den kraft det borde vara i besitning af, för att framdriva den republikanske sinnade majoritet som bör vara tilfinnandes i Norge men ännu er det  icke för sent,… 

Han tror likevel ennå det er muligheter til å få til en republikansk statsforfatning. I brevet blir det oppfordret til å sette gang folkemøter over hele landet. Den svenske delen av bevegelsen vil sitte på andre grensene å følge med, når deres norske kamerater foretar denne kampen. Det virker her som det ligger en underforstått ide om en kontrakt mellom de to arbeiderpartiene. Det svenske partiet hadde gjort sin del av denne avtalen. Nå var det på tide at de norske sosialistene gjorde sin del. De svenske sosialdemokratene hadde gjort sin del av forpliktelsen ved å sette i gang utallige folkemøter mot krig i Sverige på forsommeren. På den tiden hadde nordmennene sittet på andre siden av grensen og fulgt med. Nå var det nordmennenes tur til å ta sin del av byrden. De burde nå sette i gang på tilsvarende måte, denne gangen ville det være de svenske sosialistene som satt i ro på den andre siden av grensen. Til slutt skriver partisekretæren, ( Han er brevets forfatter), at han skriver brevet på vegne av partiet, men det må gjelde som en privat henvendelse fordi partistyret ikke har mulighet til ta tak i spørsmålet offisielt Han understreker at partledelsen ser på utviklingen i Norge som trist. Brevet er datert den 31. oktober.
Kommentarene til unionskonfliktene  på SAPs sentralstyremøte         
Den 19 oktober hadde det vært møte med sentralstyret, landstyret hadde også møtt.
På dette møtet kommer det fram mange kritiske kommentarer til de norske sosialdemokratene. Det skinner i gjennom i referatene, man er gjennomgående skuffet over de norske sosialdemokratenes innsats i unionsoppløsningen. Det at hele landsstyret var representert, gir oss også et slags inntrykk, må man vel regne med, av stemningen innenfor partiet, i hvert fall innenfor den mer aktive delen av partiet.
         Grunnen til møtet var en henvendelse  fra den norske Landsorganisasjonen. Brevet med henvendelsen ligger også vedlagt i protokollen. Landsorganisasjonen ønsket å drøfte noen praktiske sider ved to forestående arbeiderkongresser.
Det var planlagt en skandinavisk arbeiderkongress i Kristiania i 1906. I tillegg hadde det vært enighet på den siste kongressen til internasjonalen i Amsterdam om å avholde et internasjonalistisk møte i Skandinavia. Man ble da enig om at Kristiania  kunne være et alternativ. Landsorganisasjonen hadde vedtatt et forslag  på sin kongress for hvordan dette kunne gjøres.
Brevet var også undertegnet av sekretæren i DNAs sentralstyre. Man mente det ville være best å slå disse to arrangementene  sammen. Av praktiske grunner ville dette være best, i stedet for å ha to store møter i løpet av et kort tidsrom. Brevskriveren  mente det uten tvil ville være best å flytte arrangementet til Stockholm. Antakeligvis lå det her en tanke om at Arbeiderbevegelsen i Sverige hadde bedre forutsetninger for å arrangere et slikt møte, fordi de hadde et større organisasjonsapparat. Likevel, dette ville bli vanskelig sto det i brevet, på grunn av hensynet til de danske sosialdemokratene. De hadde allerede gitt sitt bifall til  Kristiania 1907. Man mente tydeligvis at det ville vanskelig å få de til å endre mening. Formålet med henvendelsen var å høre hva de mente om dette i den svenske bevegelsen. 
Forslaget gikk altså ut på å legge begge møter til Kristiania i 1907.
På sentralstyremøtet, der også landsstyre var med, tok man stilling til dette spørsmålet. Det førte til en stor debatt.
Det første innlegget i debatten var som følger: ”Her Sjöstedt ansåg det best att afhålla kongressen i Stockholm, vad tjenar det til att vi resar til Kristiania.” Videre står det i protokollen:”Herr Tholin var emot att hålla kongressen i Kristiania för så vidt vi icke då har Republikk.” 
Branting prøvde tydeligvis å henlede problemstillingen et annet sted. I følge protokollen var han mot å avholde to kongresser i samme arrangement. Han syns det var bedre å holde fast ved planen om å ha to separate kongresser. Han mente det var viktig å holde disse to kongressene fra hverandre, da det var forskjellige saker som skulle behandles. Dessuten var det lurt å holde seg til to kongresser av hensynet til de problemer som hadde oppstått i samarbeidet dette året. Branting mente den skandinaviske kongressen ville være et  forum der man kunne  forsone disse konfliktene. Det ville være uheldig å blande de andre partiene i internasjonalen inn i denne problematikken. 
Deretter fulgte en debatt, der litt forskjellige synspunkt ble reist. Noen argumenterte bare ut fra en praktisk argumentasjon. Det skulle avholdes en LO kongress neste år, det kunne derfor bli litt mye med en skandinavisk kongress allerede neste år. Branting mente på sin side at det ville være fint å forsonet den uenighet som hadde vært i år. Av den grunn kunne det være verdifullt å komme sammen neste år. En del av innleggene som er referert bærer preg av en bitter holdning overfor norsk arbeiderbevegelse, andre er mer nøytrale. 

Herr Lundberg trodde det var bäst att låta åtskillig från i år 1905 lõgge sig, innan vi sådan ofisielt sammantrãffar med Norrmãnnen, jag finner dem icke hafva handlat som gentlemän, och dette tror jag mig icke så hastigt  kunna glömma, utan helt visst komma att säga dem.

Han trakk også fram andre argumenter som talte mot å reise neste år. En del pågående arbeidskonflikter i Sverige ville kanskje pågå helt til neste år. Det var i det hele tatt så mye som veide tungt for å utsette arrangementet. 

En annen, herr Andreassen mente det er unødvendig å drive norsk kurtise under nåværende forhold. En reise til Kristiania neste år, ville være en sånn kurtise. Nordmennene vil jo heller ikke ha oss de på besøk, de ville utsette det,  hvorfor skal vi da være så ivrige, spør han. Han mente også det var best å vente til 1907 av hensyn til LO kongressen.

Man kom fram til to resolusjonsforslag. Brantings forslag gikk på å holde en arbeiderkongress allerede neste år. Det andre forslaget gikk på å holde fast ved nordmennenes forslag om å utsette kongressen til 1907. Det ble flertall for dette forslaget mot Brantings resolusjon, med 6 mot 5 stemmer.

De svenske sosialdemokratenes aviskommentarer til kongevalget i Norge
 Ved folkeavstemingen den 12 og 13 november ble det som kjent et meget solid flertall for kongedømmet. Hvordan ble dette resultatet kommentert i svenske sosialdemokratiske aviser? Branting kommenterer resultatet på lederplass den 15 november. Han peker på  at det norske broderpartiet hadde stått for et standpunkt for republikken så sant dette lot seg gjennomføre i fred. Denne muligheten hadde det norske folk her, men de forspilte den. 
I stället skola vi nu bli vittne til medeltidsmässige skådespelet att en på intet sätt personligen framstående fursteson som i går var dansk blir den nationale medelpunkten i det ultra-nationella nya Norge..  	
Videre mener han det er underlig at et land som Norge, som tross alt er relativt gjennomdemokratisert, velger seg en institusjon som symboliserer og vedlikeholder ”den sociala olikhetspyramiden.” Han legger likevel til at han ser noen lyspunkter ved avstemningen. Det var tross alt en fjeredel som stemte for republikken. Det kan love godt med tanke på den politiske kamp man står overfor. Han syns det er synd at nordmennene ikke valgte å bygge på de røttene som deres konstitusjon er sprunget ut fra. Det står fast at nordmennene ønsket selvstendighet og ønsket å stanse ved det. I denne tiden av sosiale revolusjoner har altså Norge gått litt i motstand retning. Til dette legger han til, de borgelige var tross alt ved makten, og arbeiderne sto utenfor styret. De borgelige la også tunge føringer på hvordan avstemningen skulle foregå. 

             I en tid då luften är mättad av sociala revolutioner, som visa sig i stand att upptaga äfven nationella frihetstankar, men på samma gång ge dem en vidare flykt och ett modärnare snitt, måste detta utifrån onekligen te sig som en något torftig utgång på en frihetsrörelse, hvilken som alla sådana har innom sig ansatser att gå över sin närmaste ram………i historien om 1905 års stora tildragelser blir Norges andel efter detta ringare än hva den kunnat och bort blifva, om målet satts högre, både nationelt och socialt sporrande til fremsteg. 

I dagene etter er avisen først og fremst preget av annet utenriksstoff. Det ikke mye om den svensk norske unionskonflikten i denne perioden. Andre saker, slik som utviklingen i Russland blir gitt spalteplass og oppmerksomhet.  Den 23. 11 står en større artikkel på trykk som tar for seg den tyske sosialdemokratiske avisen Vorwärts kommentarer om unionskonflikten. Artikkelen hadde beskrevet nordmennene som en småborgelig og trangsynt nasjon. Mens omveltninger i progressiv retning foregår flere steder i Europa velger de seg et nytt kongedømme. På samme tid har man en utvikling i retning republikansk forfatning i Russland. Avisen hadde forstått nordmennenes opprør som en revolusjonært opprør, nå var de blitt skuffet. Den tyske avisen reagerer også på at Eriksen og de andre sosialdemokratene i  Stortinget hadde stemt for innføring av kongedømmet. De mener det er en skandale. Branting skriver også en liten notis om saken i sin avis. Eriken hadde argumentert med at det ikke nyttet å stemme mot, avgjørelsen var allerede tatt ved folkeavstemningen. Branting kommenterer dette med å si at han kunne stemt blankt.  
Svenske Ny Tid
En lederartikkel står 15 november med tittelen; ”Det ”demokratiska” Norge.”  Skribenten slår fast at respekten for det norske demokratiet har sunket betraktelig med denne avgjørelsen. Skribenten mener at svenske sosialdemokrater heller aldri har trodd på de som har hevdet at det var noen dyp demokratisk ånd hos det norske folk. Det bør ikke glemmes at den demokratiske forfatingen ikke har blitt båret fram gjennom kamp mellom frisinnede og reaksjonære i eget land. Den har kommet til ut fra  striden med de reaksjonære svenske myndigheter. Den norske siden har vært drevet av nasjonale motiver i denne striden. Det svenske folkets motstand er årsaken til at de egoistiske klasseinteressene til den svenske statsmakten ikke fikk triumfere. Hva som nå først og fremst interesserer er vårt norske broderpartis kamp. De har stått for republikken i denne konflikten. Nå er det slutt på de tider der demokratiske reformer kom til gjennom konflikten i unionen. Nå må de progressive kreftene i Norge sette all kraft inn på å løse de sosiale forskjellene innad i Norge.
           I en artikkel den 24 november er det en skjerpet tone i forhold til de norske sosialdemokratene. Artikkelen er skrevet rett etter at  Eriksens stemmegivning i Stortinget ble kjent.Artikkelen retter seg ikke bare mot han men har preg av å ta et oppgjør med de norske sosialdemokratenes rolle i 1905 konflikten. De kommenterer også artikkelen i tyske Vorwörts. De mener som de at det er skandale at Eriksen og stortingsgruppen stemte for kongevalget i Stortinget. Artikkelforfatteren mener at Eriksens egen begrunnelse for å stemme for ikke holder. Det at spørsmålet om statsformen allerede var avgjort er ikke noe argument. Soosialdemokratenes oppgave er å rettlede og vise hva som er rett veg, til tross for at det er i mindretall. Hendelsen kommer likevel ikke som en overraskelse, den føyer seg inn i det inntrykket man har fått av de norske sosialdemokratene dette året.
Det är ju så godt at att förts som sist erkänna det, den norska socialdemokratin varit alt för starkt bemängt med nationalism, för att kunnat hålla rätt kurs i den nationalistiska sjögangen.  
 Artikkelen slutter med å fastslå at sosialdemokratene i Norge trenger å rydde i egne rekker. De må sørge for at de opptrer i henhold til den sosialdemokratiske grunnanskuelsen. Dette er viktig skal de kunne redde ansikt i forhold til den norske arbeiderklassen og de sosialdemokratiske broderpartier i utlandet. For øvrig er det få artikler i denne perioden og i tiden fremover som berører forholdet til unionskonflikten. Svenske Ny Tid valgte tydeligvis å legge unionskonflikten bak seg å sette  inn energien på andre områder. 
Konklusjon

Brevet fra de norske sosialdemokratene peker i retning av at høyrefløyen i arbeiderpartiet var relativt liten. I brevet kommer det fram et klart internasjonalistisk perspektiv på unionskonflikten. De beklager at konflikten har skrenset over i en uholdbar nasjonalisme hos visse partimedlemmer. Brevet fra de svenske sosialdemokratene er skrevet to dager senere. Det er ikke klart om de hadde rukket å få det norske brevet i hende, og at det derfor er et svar brev. I dette brevet reiser partisekretær Wickmann relativt hard kritikk mot de norske sosialdemokratene. Skribenten uttrykker skuffelse over at det ser ut til å bli nytt kongedømme i Norge. Han mener også at sosialdemokratene i Norge ikke har gjort nok for å forhindre denne utviklingen. 
På sentral og landsstyremøtet til det svenske partiet kommer det også fram litt blandete følelser overfor de norske sosialdemokratene. Anledningen for møtet er drøftingen av en forestående skandinavistisk arbeiderkongress. I debatten som refererer denne planleggingen merker man en misnøye hos flere av representantene med hvordan norske sosialister hadde taklet unionskonflikten. Branting er den fra ledelsen som uttrykker seg mest forsonende overfor nordmennene. 
            I kapitlets andre del tar jeg for meg noen avisartikler i svenske Social-Demokraten og Svenske Ny Tid i forbindelse med kongevalget i Norge. Branting viser i sin analyse at han hadde en større visjon for unionskonflikten enn at det bare skulle dreie seg om uavhengighet. Han uttrykker skuffelse over at det norske folk ikke var modne nok til å gripe muligheten til å se andre og mer politiske sider ved konflikten. Han gir imidlertid sosialdemokratene ros for å ha stått for republikken. Ny Tid er skarpere i sin kritikk av nordmennenes takling av unionkonflikten. Redaktøren mener at myten om at nordmenn er spesielt demokratiske er blitt avslørt. Han gir likevel de norske sosialdemokratene en betinget honør. 
            Et annet tema blir også berørt. Det hadde kommet fram i den norske avisdebatten at Alfred Eriksen og de andre sosialdemokratene hadde stemt ja til kongedømmet i Stortinget. Dette var bare et formelt spørsmål, for spørsmålet var allerede avgjort i en folkeavstemning. Ny Tid og svenske Socialdemokraten reagerer mot dette. Branting begrenser sin kritikk til å gjelde Alfred Eriksen. Redaktøren i Ny Tid, Lindblad kommer med en mer generell kommentar om de norske sosialdemokratenes rolle i unionskonflikten. Han mener de i alt for stor grad har vært influert av nasjonalisme.

Konklusjon 

I  problemstillingen spurte jeg etter bakgrunnen for samarbeidet i 1905. På hvilken måte hadde partene bruk for hverandre? Hadde de svenske sosialdemokratene nytte av unionskonflikten? I innledningen kom jeg også inn på hva Østerud beskriver som typisk ved sosialdemokratenes forhold til det nasjonale spørsmål. Han peker på at en støtte til en nasjonal sak ofte ble gitt en annen begrunnelse enn den nasjonale. Man kunne først og fremst støtte en nasjonal sak i de tilfeller der det gagnet kampen for et sosialistisk samfunn. 
             De svenske sosialdemokratens store sak i samtiden var kampen for demokratiet i Sverige. Sosialdemokratene så for seg at en makterobring av samfunnet kunne skje gjennom demokratiet og den faglige kampen. Man kunne altså støtte en nasjonal sak i de tilfeller der det virket progressivt i forhold til kampen for sosialismen.  Hos de svenske sosialdemokratene kan man finne igjen spor av en slik tenkemåte i forhold til unionskonflikten. Kampen for demokratiet ble oppfattet som sentralt for klassekampen. Dermed var striden for demokratiet en del av den store samfunnskampen som skulle føre fram til et sosialistisk samfunn. På partikongressen og i avisene i forkant, ble unionskonflikten koblet opp mot  denne demokrati og klassekamptematikken. 
             På denne måten kan man si at de svenske sosialdemokratenes hadde nytte av unionskonflikten. Demokratitematikken ga mål og mening til et engasjement i unionskonflikten. I tillegg hadde de svenske sosialdemokratene nytte av samarbeidet ut fra et ønske om å forhindre at unionskonflikten utviklet seg til krig. Dette perspektivet var imidlertid mer i bakgrunnen når man skulle begrunne et engasjement på partikongressen.
 Hjalmar Branting og de norske representantene forklarte unionskonflikten ut fra en demokrati og klassekamptankegang på partikongressen. Det nasjonale aspektet ved unionskonflikten ble skjøvet mer i bakgrunnen. Nordmennenes kamp for nasjonalt selvstyre var, slik de la det fram,  i bunn og grunn en kamp for utvikling og utviding av eget demokrati. Denne kampen møtte motstand i den svenske staten som var styrt av overklassen og kongemakten. Dette ble forklart som en del av den samme tematikken som den svenske arbeiderklassens kamp for innføring av demokrati i Sverige. Begge parter, den norske nasjonen og den svenske arbeiderklassen hadde samme interesser. Det var derfor verdifullt for svenske sosialdemokrater å delta i unionskonflikten. Det dreide seg om å svekke den svenske overklassestatsmakten. På denne måten hadde de svenske sosialdemokratene interesse av å samarbeide med de norske om unionskonflikten. 

Fantes det stor eller liten opposisjon mot dette synet innenfor det svenske miljøet? 
Det fantes en hel del kritikk mot dette perspektivet på partikongressen. Noen argumenterte ut fra en sosialistisk ortodoks tenkemåte. De mente at en nasjonal konflikt som denne var uvedkommende for arbeiderklassen. Andre mente at den norske siden i unionskonflikten var alt for nasjonalistisk, det ville ikke være riktig å støtte deres krav. I disse argumentene lå det en tanke om at unionen krevde godvilje fra begge parter. Det var ikke bare den svenske statsmakten som hadde skylden for problemene. Også den norske siden i unionskonflikten måtte ta sin del av ansvaret.
Blant de som var kritiske til analysen til Branting og de norske representantene var redaktørene til de to største regionale sosialdemokratiske avisene i Sverige. Disse avisene var  Arbetet  og Ny Tid. Brantings synspunkt fikk flertall, til tross for at det fantes flere motforestillinger og forsøk på å reise alternative forståelser av unionskonflikten. Det er grunn til å tro at  Brantings argumentasjon fjernet mange av motforestillingene i partimiljøet mot å engasjere seg i konflikten. Branting med flere hadde, som sagt, gitt partikongressen et perspektiv på unionskonflikten der den fikk en nytteverdi for deres egen demokratikamp. Gjennom dette perspektivet hadde de svenske sosialdemokratene fått en forklaring for hvorfor de deltok i unionskonflikten. Av den grunn ble det legitimt og nyttig for de svenske sosialdemokratene å gi støtte. Brantings analyse greide også å avverge en eventuell motstand fra unionsvennlige krefter på partikongressen. Vedung har vist at det var en generell tendens til å se fordeler ved unionen på den liberale venstresiden i Sverige. Man så på unionen som positiv. Dette var begrunnet på følgende måte. Den norske unionpartens kampanje mot kongemaktenes innflytelse og for demokratiske reformer kunne få ringvirkninger for utviklingen av demokratiet i Sverige. Slik Branting analyserte unionskonflikten kom han ikke på koalisjonskurs med disse verdiene. De norske representantene og Branting tok nemlig ikke stilling til om en oppløsning eller en likestilling av unionen ville bli utgangen på konflikten. 
         I mars kom det til en liten uenighet innad i det sosialdemokratiske miljøet rundt et spørsmål knyttet til unionskonflikten. Den svenske kronprinsregenten hadde sendt en henvendelse til Stortinget. I dette brevet tok han til orde for å revurdere den svensk norske unionen på bredt grunnlag. Branting og Kringen i norske Social-Demokraten mente at dette var et utidig utspill. Redaktøren i svenske Ny Tid, Lindblad, tok en stund en annen stilling til denne saken. Ved at han gjorde dette synliggjorde han, at han fortsatt ikke uten videre gikk god for analysen som hadde blitt lagt til grunn på partikongressen. Han så tydeligvis i mindre grad unionskonflikten som en svart hvitt demokratikonflikt. Han forholdt seg til saken på en måte som viste at han var mer distansert til hele konflikten. Konflikten var for han fortsatt en konflikt der begge parter hadde ansvaret for problemene. Nasjonalismen i Norge førte til en påstålighet som skapte konflikter rundt unionen. Lindblad gikk senere noe tilbake på sine synspunkt etter å ha lest Branting og Kringens analyser i deres aviser. Likevel, man merker hos han tegn til et annet perspektiv på konflikten. Unionskonflikten var mer nyansert. Det var ikke bare snakk om en demokratikonflikt der den svenske overklassen undertrykker den progressive norske nasjonen. Det var også snakk om en konflikt med en nasjonal dimensjon. Den norske siden måtte, slik Lindblad framla det, også  ta sin del av ansvaret for problemene som oppsto. Det er vanskelig å si om holdningen til Lindblad var utbredt. Kildene jeg har hatt som utgangspunkt gir ikke grunnlag nok til  å komme med bastante konklusjoner om dette. Redaktørene i svenske Ny Tid er i hvert fall i seg selv et eksempel på en aktør som viste en annen holdning til unionskonflikten enn Branting i 1905. Han kom med kritiske bemerkninger mot norsk side i unionskonflikten flere ganger utover i 1905 konflikten.   
           Ut fra debatten på partikongressen er det også grunn til å anta at det var mange innenfor partiet som ikke delte Brantings syn på unionskonflikten. I avisdebatten på vårparten fram til 7.juni er det imidlertid bare i mars, og bare i Ny Tid, det kommer fram tydelige motforestillinger. I tillegg viser irritasjonen innad i den svenske ledelsen sent på høsten at vegen var kort fra støtte til irritasjon hos mange innenfor ledelsen. Historikken i unionsdebatten i det svenske partiet på 1890 tallet viser at det fantes en del skepsis i partiet for å engasjere seg i unionskonflikten. Den gang fikk Branting problemer med å få med seg partiet på et engasjement i unionskonflikten. Det er mye som taler for at stemningen kan ha vært ganske tilsvarende i 1905. 
             
Hva med Arbeiderpartiet? Hvilken nytte hadde det norske partiet av å samarbeide med de svenske sosialdemokratene? 
Et helt åpenbart motiv var det nasjonale. Arbeiderbevegelsen i Norge var knyttet opp mot en nasjonal venstreside. Selv om det fantes eksempler på politisk ortodokse ledere som hadde distanse til det nasjonale, var det også flere som ikke hadde denne distansen. De norske sosialdemokratene var nok også motivert ut fra flere hensyn. De hadde flere grunner til å se fordeler med å samarbeidet med de svenske sosialdemokratene. Et samarbeid kunne skape trygghet slik at den norske siden kunne presse gjennom konsulatsaken eller oppløse unionen i ro og mak. Arbeiderbevegelsen i Sverige hadde allerede den gang et stort apparat. Det nevnes flere ganger i avisene at de svenske sosialdemokratene så seg selv som kapable til å forhindre krig hvis det skulle komme til en konfrontasjon.
Østeruds modell for hvordan sosialdemokratene forholdt seg til nasjonalisme kan nok  trekkes inn som viktig for noen norske aktører, men ikke for alle. Olav Kringen var svært internasjonalistisk orientert og var opptatt av sosialistisk ideologi. I måten han la fram unionskonflikten på våren var det internasjonalistiske klassekampperspektivet tungt til stede. For flere av de norske aktørene i 1905 hadde nok de nasjonale motivene mer å si  for å delta i konflikten. 
            Blant de norske delegatene på partikongressen var Alfred Eriksen. Han la vekt på å se unionskonflikten som en del av en almen demokrati og klassekamptankegang når han presenterte saken sin på kongressen. Senere i unionskonflikten gjorde han seg bemerket med som ytterliggående nasjonalist. Dette kan nok sees som et eksempel på hvordan begivenhetene etter 7 juni satte i gang en nasjonal vekkelse som grep mange personer. Samtidig er det vel trolig at han hadde nasjonalistiske motiver allerede på partikongressen.
          I norske Social-Demokraten  kom det ikke til syne motsetninger innad i Arbeiderpartiet i perioden fram til 7.juni. Likevel må man kunne regne med at motivene for å engasjere seg i konflikten varierte noe hos de enkelte aktørene. Olav Kringens redaksjonelle linje fram til 7 juni bærer preg av en internasjonalistisk perspektiv på konflikten. Mange av artiklene var  preget av den logikken som Østerud mener var grunnleggende for sosialdemokrater. Man kunne som nevnt støtte nasjonale saker, men da burde det ha en progressiv begrunnelse. Kringen betonet som Branting i denne perioden konflikten som en klasse og demokratikonflikt. Likevel, det ble også nevnt noen ganger at konflikten også dreide seg om Norges legitime nasjonale krav. Dette perspektivet var imidlertid sjelden eller aldri sentralt i analysen.
         I sentrum for analysene var perspektivet om at det dreide seg om en demokrati og klassekamp. Han distanserte seg også flere ganger til den nasjonale tematikken ved å si at saken egentlig var uvedkommende for arbeiderklassen. I tillegg nevnte han noen ganger at han egentlig var unionsvenn. På slutten av unionskonflikten regnet han med at en republikk ville bli utfallet av konflikten. Det var underforstått at dette var naturlig ut fra konfliktens natur. I bunn og grunn dreide det seg om en progressiv kamp for fremskritt og utvikling av samfunnet i demokratisk retning. I tråd med dette perspektivet var det naturlig at det hele ville ende i en republikansk statsform. 
           Perspektivene til Kringen ble lest av Branting i svenske Social-Demokraten. Branting bygde på mye av de samme perspektivene i sin avis. Begge to sto for en analyse i avisene som la vekt på å  se unionskonflikten som en del av en universell strid for demokratisk utvikling og progresjon. Det at Kringen og Branting i så sterk grad betonet dette perspektivet kan nok ha fått en bestemt virkning for utviklingen både før og etter 7.juni. Før 7.juni bidro nok dette perspektivet til å berolige aktører innad i det svenske miljøet som i utgangspunktet ikke var begeistret for unionskonfliktsamarbeidet. I perioden etter 7.juni, når det kom til konflikter med norske sosialdemokrater som betonet andre verdier fikk det nok en motsatt virkning. Kontrasten mellom avisdebatten i norske Social-Demokraten på våren og den på høsten er i øyenfallende. Fra august og fram til oktober ble norske Social-Demokraten preget av artikler som tok stilling til fordel for nasjonalistiske symbolsaker. For en svensk leser som i utgangspunktet hadde vært skeptisk til unionssamarbeidet, men som hadde blitt beroliget av avisdebatten på våren, kan nok denne kontrasten ha virket provoserende. Han kan ha blitt sittende igjen med en følelse av å bli holdt for narr av de norske sosialdemokratene. 

Hvordan virket utviklingen over tid inn på de norske aktørenes holdninger? 
Etter 7 juni kom det altså  til en viktig endring av den ytre politiske realiteten. Nå kunne man ikke lenger se konflikten som en variant av en klassekampstrid. Det var ikke lenger så enkelt å se det hele ut fra en tematikk der en svensk overklassestat undertrykket en progressiv norsk stat. 
           Olav Kringen var fraværene fra redaksjonen i august. I denne perioden sto Christoffer Hornsrud og Ole Tokerud for redaksjonen. I denne perioden merker man en endring i hvordan redaksjonen forholdt seg til unionskonflikten. Det ser imidlertid ut til å være liten grunn til  å konkludere kategorisk med at disse redaktørene sto for en høyredreining av unionspolitikken. Artiklene bærer preg av et visst mangfold. De markerte avstand til ytterliggående nasjonalister i Venstre. Man må vel likevel kunne si at de lot seg rive med av den nasjonale stemningen. De var svært opptatt av å kritisere et norsk forhandlingsforslag ut fra en litt merkelig begrunnelse. Det er tydelig at denne kritikken av forhandlingsforslaget var preget av den patriotiske stemningen i samtiden.  I august ble de en tid uenige med Branting i svenske Social-Demokraten. Han opplevde tydeligvis endringen som en dreining i nasjonalistisk retning. 
              I september og oktober kom det til en mer alvorlig uenighet. Alfred Eriksen gikk kraftig i mot Karlstadoverenskomsten  ut fra en svært nasjonalistisk begrunnelse. Olav Kringen var selv sterkt motstander av Eriksens linje. Han lot likevel Eriksen komme til orde i avisens spalter. Dette førte til en avisdebatt og flere folkemøter der talsmenn for hver enkelt side argumenterte for sitt syn. Ut fra avisdebatten ser det ut som Eriksens linje hadde liten støtte i partiet.  Det var bare Ole G.Gjøsteen og Oscar Nissen av sentrale ledere som støttet han. Hoveddelen av miljøet var motstandere av Eriksens linje. Kringen forsøkte å balansere de internasjonalistiske og nasjonale lojalitetene i sine avisartikler. Christian  Holtermann Knudsen og Carl Jeppesen gikk sterkt ut mot den nasjonalistiske retningen i partiet. Partileder Hornsrud holdt seg i bakgrunnen. Med bakgrunn i det Kringen skriver i et brev til Hornsrud på 30 tallet er det imidlertid grunn til å tro at han var motstander av linjen til Eriksen.
          
Hvilke konsekvenser fikk dreiningen i unionskonflikten for oppfatningen til de svenske sosialdemokratene? På høsten etter 7. juni ble det, som nevnt, to konflikter mellom redaksjonen i norske Social-Demokraten og Branting. Branting som hadde vært forkjemper for å engasjere seg i unionskonflikten så i det store og det hele mindre alvorlig på disse konfliktene.
Det  er ellers tydelige tegn til skuffelse over vendingen i unionskonflikten i resten av miljøet. Dette kommer fram i dokumenter fra det svenske partistyret. Redaktøren i svenske Ny Tid ga også uttrykk for skuffelse over samarbeidet mot slutten av unionskonflikten. Endringen av de ytre politiske realitetene må ha hatt mye å si for hvordan de svenske sosialistene oppfattet unionskonflikten. På partikongressen hadde de blitt invitert med på samarbeid ut fra en bestemt argumentasjon. Unionskonflikten hadde langt på veg blitt forklart med at det dreide seg om en demokratikonflikt. På den måten hadde de svenske sosialdemokratene interesse av å engasjere seg i konflikten. I avisdebatten på våren hadde Branting og Kringen vedlikeholdt dette bildet av konflikten i sine spalter. Når den politiske konteksten endret seg etter 7.juni ble mye annerledes. Nå var det ikke lenger snakk om en sterk part i et fellesskap som undertrykket en svakere part. Man kunne ikke heller se konflikten som en variant av den store klassekampen. Konflikten kunne ikke lenger forklares med at den dreide seg om den svenske overklassens undertrykking av det mer progressive Norge. Nå var det snakk om to selvstendige stater, de ble ledet av borgerlige regjeringer. De  forhandlet nå om vilkårene for oppløsning av unionen. Demokrati og klassekamp tematikken hadde vært til stede i hvordan sosialdemokratene forholdt seg til unionskonflikten siden 1890 årene. Nå ble den borte. På samme tid ble de nasjonale motivene hos norske sosialdemokrater mer åpenbare. I en slik situasjon var det naturlig at det igjen kom tilsyne kritiske holdninger i det svenske partiet. 

  

.   
Innholdsfortegnelse

Kilder og litteratur

Aviser og tidsskrifter 

Jeg har gått gjennom følgende årganger:

Norske Social-Demokraten 1904 og 1905.

Svenske Social-Demokraten 1905.

Svenske Ny Tid, 1905.

Det tyvende århundrede 1905. 
 
Dagbladet fra januar til april 1905.

Arbeiderbevegelsens Arkiv og Bibliotek i Oslo (AAB)

Trykte kilder
Det norske Arbeiderparti, Landsmøter, beslutninger og resolutioner, Olav Kringen, Kristiania, 1910.
Beretning om det norske arbeiderpartis virksomhed fra mai 1904 til 31 december 1905.

Beretning om det norske arbeiderparti for aaret 1906.

Det norske arbeiderpartis 9. landsmøde 1906. Referat.

Utrykte kilder
Brev fra Olav Kringen til Christoffer Hornsrud, Oslo, 3. mars, 1935.(Olav Kringens arkiv)

Brev fra Olav Kringen til Håkon Meyer, Oslo 6. januar 1932 .(Olav Kringens arkiv)

Brev fra Olav Kringen til Håkon Meyer, Oslo 18. januar1932.(Olav Kringens arkiv)

Brev fra Magnus Nilsen til Hjalmar Branting, Kristiania 9. oktober 1905.
(Hjalmar Brantings arkiv)

Avisutklipp samlet av Kringen over den norske presses dekning av 1905 konflikten.(Olav Kringens arkiv.)

Arbetarrörelsens arkiv Stockholm (AA)

Trykte kilder 
Förhandlingarna vid Sveriges socialdemokratiska arbeiderpartis sjätte kongress i Stockholm. (Kongressprotokoll for 1905.)

Socialdemokratiska partistyrelsens berättelser 1904, 1905

 Utrykte kilder

Socialdemokratiska partistyrelsens og verkställande utskottets protokoll fra januar 1905 til januar 1906

Verkställand utskottets  brevprotokoll for1905(  kopier av samtlige brev fra Verkställande utskott i 1905):Brev datert 31 oktober 1905. Til Socialdemokratiska Partistyret Kristiania.

Stockholm arbeiderkommunes protokoll for 1907.

Litteraturliste

Bauer, Otto(1921):Die nationalitätenfrage und die sozialdemokratie, Wien

Bjørgen, Hildegunn(1997): 17 maifeiring som politisk redskap? En studie av nasjonaldagsfeiringen i Kristiania 1875-1905,  hovedoppgave i historie publisert i KULTs skriftserie, Oslo

Bjørgum, Jorunn(1998):Martin Tranmæl og radikaliseringen av norsk arbeiderbevegelse 1906-1918, publisert doktoravhandling i historie, Oslo

Bjørnson, Øyvind(1990):Arbeiderbevegelsens historie. På klassekampens grunn 1900-1920, Oslo

Branting, Hjalmar(1905)“Die nationale Krise in Skandinavien.“ Socialistische Monatshefte,(august), Berlin

Branting, Hjalmar(1998):Socialism och demokrati, Et utvalg av taler, Alsterdal, Alvar(red), Göteborg

Buen, Anders(1934):Erindringer, Oslo

Bull, Edvard(den eldre.)(1927): Det norske Arbeiderparti. Jubileumsskrift 1887-1927, Oslo

Bull, Edvard(1948):Arbeiderklassen i norsk historie, Oslo

Bull, Edvard(1953):Artikkel om Ole Georg Gjøsteen i Norsk Biografisk Leksikon, Oslo

Bull, Edvard:(1970): Artikkel om Olav Kringen i Aschehougs leksikon bnd.11,Oslo

Bull, Edvard(1985):Arbeiderbevegelsens historie. Arbeiderklassen blir til 1850-1900, bnd. 1, Oslo

Bull, Trygve(1955):Mot Dag og Erling Falk, Oslo

Bäck, Mats(1966):  Frän klassolidaritet til nationalism: A.J Christiersons försvars och utrikessyn 1900-1920, Stockholm

Bäckström, Knut(1958):Arbetarrörelsen i Sverige, bd.1 og, 2 Stockholm

Carlsson, Sten og Rosen, Jerker(1971):Svensk historia bd 2. Tiden efter 1718, Stockholm

Danielsen, Helge(1997):”Rakrygget og selvtilidsfuldt Fædrelandssind” Om holdninger til det nasjonale i Aftenpostens redaksjonsmiljø i siste del av unionstiden, hovedoppgave i historie publisert i KULTs skriftserie, Oslo

Eriksen, Solvejg(1982):Sannheten-Fra en modig manns-sogneprest, stortingsmann, dr. phil. Alfred Eriksens-dagbok 1905, Oslo

Fostervoll, Kaare(1935):Arbeiderskandinavismen i grunnleggingstida, Oslo

Friis,Jacob, med flere,(red)(1934):Arbeidernes leksikon, Oslo

Friis, Jacob(1918): Intenationalen, en trykt beretning om forskjellige kongresser og formålet til den andre internasjonalen, Kristiania

Furre, Berge(1993):Norsk historie 1905-1990, Oslo

Geary, Dic(1989):”Labour and the german labour movement in Europe before 1914”, i
Labour and Socialist movements in Europe before 1914, Geary, Dick(red) New York

Hadenius, Stig(1996):Svensk politikk under 1900 talet, konflikt och samförstand, Stockholm

Hirdman, Yvonne(1990A):Att lägga livet til rätta, studier i svensk folkhemspolitik, Stockholm 

Hirdman,Yvonne(1990B):Vi bygger landet, den svenske arbetarrörelsens historia från Per Götrek til Olof Palme, Stockholm

Hobsbawm, Eric.J.(1982):”Marxism in Marx`s Day”, The history of Marxism, Volume one, Hobsbawm, Eric.J.(red), Brighton

Hobsbawm,Eric.J(1994):Nationer och nationalism, Stockholm

Höglund, Zeth(1939):Hjalmar Branting och hans livsgärning, Stockholm

Höglund, Zeth(1951): Minnen, bd. 1- Härliga tider1900-1911, Stockholm

Hutchinson, John(1994):Modern nationalism, London

Jakobsen, Kjetil(1994):”Efter oss kommer overfloden”  Teknokratisk moderniseringsideologi i norsk politikk og samfunnsvitenskap 1917-1953. Upublisert hovedoppgave i historie, Oslo

Jarlsberg, F.Wedel(1946): 1905-Kongevalget, Oslo

Joll, James(1974):The second International, London

Keilhau, Wilhelm (1923):Artikkel om Johan Castberg i Norsk Biografisk Leksikon, Oslo

Keilhau, Wilhelm(1935):Det norske folks liv og historie gjennem tidene bd. 12 .Tidsrummet fra omkring 1875 til omkring 1920, Oslo

Kringen, Olav(1906):“Die auflösung der skandinavischen union und der statsform Norwegens“ Socialistishe Monatshefte ( mai ),Berlin

Kringen, Olav(1911):Et streif over Det norske arbeiderpartis og Socialdemokratens politiske stilling i 1905, Hamar

Lange, Halvard(1937):”Arbeiderpartiets historie 1887-1905”, i Det norske Arbeiderpartis historie 1887-1937,Koht, Halvdan(red), Oslo

Lange, Halvard(1961):Fra sekt til parti, hovedoppgaven til Lange i historie  utgitt som bok, Oslo 

Lorenz, Einart(1972):Arbeiderbevegelsens historie, en innføring. Norsk sosialisme i internasjonalt perspektiv, 2bd, Oslo

Lorenz, Einart(1983):Det er ingen sak å få partiet lite. NKP-1923-1931, Oslo

Magdahl, Jørn(1979):Det norske Arbeiderpartis ideologiske utvikling 1887-1927, upublisert hovedoppgave i historie, Oslo 

Magnusson, Gerhard(1921):Socialdemokratien i Sverige,  bd.1 og 2, Stockholm

Magnusson, Gerhard(1939):Hjalmar Branting i närbild, Stockholm

McDermott, Kevin, Agnew, Jeremy(1996):The Commintern. A History of International Communism from Lenin to Stalin, London

Meyer, Håkon(1931):Den politiske Arbeiderbevegelse i Norge, Oslo

Mohr,Otto Louis(1953):Artikkel om Johan Scharffenberg i Norsk Biografisk Leksikon, bnd. 12, Oslo

Nerbøvik, Jostein(1993):Norsk Historie 1870-1905, Oslo

Nordenström G.Hilding(1941): Innbundet utgave av tidsskriftet Tiden. Artikkelen :“Den svensk-norska Social-Demokratin och unionsfrågan före 1895”, gikk som føljetong i flere nummer dette året, Stockholm

Olstad, Finn(1990):Jern og metall 100 år,1891-1940,Larvik

Rui, Arne(1973):Ludvig Meyer og konflikten i Arbeiderpartiet i 1890 årene, upublisert hovedoppgave i historie, Oslo

Rossvoll, Frank(1951): Det norske arbeiderpartis unionspolitikk fram til 7 juni 1905, upublisert hovedoppgave i historie, Oslo

Sandgren, Jan(1974): Arbetarklassen och de förtrykta folken, Uddevalla

Sars, Ernst(1909):Norges historie, bd.6. Tidsrummet 1885-19056, anden del., Kristiania

Slagstad, Rune(1998):De nasjonale strateger, Oslo

Steine, Bjørn Arne(2001):Med Baudelaire på nattbordet. Sigurd Ibsens ideologiske utvikling 1890-1925. Upublisert hovedoppgave i histore, Oslo

Strahl, Christer(1983):Nationalism & Socialism. Fosterlandet i den politiska idedebatten i Sverige 1890-1914. Publisert avhandling til filosofi doktorexamen ved Universitetet i Lund, Lund

Sørensen, Østein(red)(1997):Jakten på det norske- Perspektiver på utvikling av en norsk nasjonal identitet på 1800 tallet, Oslo

Sørensen, Øystein(2001):Kampen om Norges sjel. Norsk Idehistorie bd. 3, Oslo

Terjesen, Einar(1984):”Marxismen og det norske sosialdemokratiet, 1884-1910”,  tidsskriftet Vardøger nr 14, på side 119-210.

Terjesen, Einar(2002):Artikkel om Christoffer Hornsrud i Norsk Biografisk Leksikon(ny utgave), Oslo

Tingsten, Herbert(1941):Den svenska socialdemokratiens ideutveckling, bd. 1 og 2, Stockholm

Vedung, Evert(1971):Unionsdebatten 1905:En jamförelse mellan argumenteringen i Sverige och Norge, Stockholm

Østerud, Øyvind(1983):Nasjonenes selvbestemmelsesrett, Oslo

Østerud, Øyvind(1994):Hva er nasjonalisme?, Oslo